KAALORMEN 275 



et Skræmmemiddel Ira deres Side imod en altid 

 mulig Angriber, skulde det være et Glædessæt, naar en 

 Solstraale kælende opvamier deres fulde Maver? Hvad 

 enten det nu er Tegn paa Frygt eller Velvære, er disse 

 Gebærder de eneste, som dette Bordselskab tillader 

 sig, saa længe det endnu ikke har opnaael den nød- 

 vendige Fedme. 



Etter en Maaneds Græsning sætter min Floks Ulve- 

 hunger sig. Larverne kryber om i alle Retninger paa 

 Klokkens Traadvæv, de gaar omkring der uden Orden 

 med Forkroppen hævet og undersøger det i hele dets 

 Udstrækning. Hist og her afgiver det vrikkende Hoved 

 undervejs en Traad. De Hakker urolige om, pinte af 

 Ønsket om at vandre langt bort. Denne Udvandring, 

 som Traadomhylningen forhindrer, har jeg ikke desto 

 mindre iagttaget under de mest udmærkede Forhold. 



Da den første Frost indfandt sig, havde jeg i et lille 

 Drivhus anbragt nogle Slokke Kaal befolkede med Lar- 

 ver. De, der saa den simple Køkkenplante indlogeret 

 saa flot under Glas i Selskab med kapske Pelargonier 

 og kinesiske Primulaer, forbavsedes over mine sære Ind- 

 fald. Jeg lod dem smile. Jeg havde mine Planer, jeg 

 vilde se, hvorledes Pieridens Familie vilde bære sig ad, 

 naar den barske Sæson begyndte. 



Tingene gik efter Ønske. I Slutningen af Novem- 

 ber forlod Larverne, der havde naaet den ønskede Stør- 

 relse, en for en Kaalen og gav sig til at flakke om paa 

 Murene. Ingen af dem satte sig fast, ingen af dem traf 

 Forberedelser med Hensyn til Forvandlingen. Jeg fik 

 Mistanke om, at de savnede et Sted at anbringe sig paa 

 i fri Luft, udsat for al Vinterens Barskhed. Jeg lod 

 saa Døren til mit Drivhus staa aaben, og snart var hele 

 Befolkningen forsvundet. 



Jeg genfandt den spredt paa Lykke og Fromme om- 



18* 



