KAALORMRN 287 



Hoben Snyltere. Min Tro paa det trykte Ord er nu ai- 

 ligevel kun ringe, jeg foretrækker at gaa direkte 

 til Kendsgærningerne. Før jeg fastslaar noget, vil jeg 

 se, hvad der er at se. Det er langsommere, det kræver 

 Arbejde, men det er ogsaa sikrere. 



Jeg vil ikke paatage mig at belure, hvad der gaa r 

 for sig paa Kaalen i Haven, det er for usikkert, og det 

 egner sig kun daarligt til nøjagtig lagttagelse. Des- 

 uden har jeg jo det nødvendige Materiale i Hænde, min 

 Samling af Glas, i hvilke de nylig udklækkede Snyl- 

 tere vrimler som udvoksede Insekter. Jeg vil arbejde 

 med Dyrene ved mit lille Laboratoriebord. 



Jeg anbringer et Glas, der rummer omtrent en 

 Liter, i vandret Stilling paa Bordet med Bunden vendt 

 imod det solbeskinnede Vindue. Jeg lægger et Kaal- 

 blad befolket med Kaalorme ind i det, Kaalorme, som 

 dels har naaet deres fulde Udvikling, dels er halvtud- 

 viklede og dels lige er kommen ud af Ægget. En Strim- 

 mel Papir bestrøget med Honning skal tjene til Føde 

 for Microgastrene, hvis Forsøget skulde komme til at 

 strække sig ud over noget længere Tid. Endelig slipper 

 jeg ved Hjælp af den Overførelsesmaade, jeg nylig har 

 talt om, Beboerne af et af Rørene ind i Apparatet. Og 

 efter at Glasset en Gang er lukket, er der ikke andet at 

 gøre, end at lade Sagen gaa sin Gang og at overvaage 

 det hele flittigt. Dage og Uger igennem, om det skulde 

 vise sig nødvendigt. Intet bemærkelsesværdigt kan nu 

 undslippe mig. 



Kaalormene græsser roligt, uvidende om deres fryg- 

 telige Omgivelser. Hvis en eller anden af den forvirrede 

 Sværni uforsigtig gaar omkring paa deres Ryg, saa retter 

 de Forkroppen med et pludseligt Spjæt, og med den 

 samme Voldsomhed sænker de den igen; de paatræn- 

 gende flytter sig straks. Disse paa deres Side synes paa 



