káme souborně opice. Tak například ve spodním oligocénu egyptském byly 

 nalezeny zbytky nevelkého primáta, který byl označen jako APIDIUM PHIO- 

 MENSIS a jiného označovaného vědeckým názvem PARAPITHECUS FRAASI. Oba 

 nálezy jsou však doloženy pouze spodními čelistmi, u Apidia dokonce jen frag- 

 mentem se čtyřmi zuby. V třetihorách je to již celá řada rodů, dokonce i některé 

 dodnes žijící, jako například rod makaků. Vznik opic starého světa, čili takzv. 

 opic úzkonosých dá se tedy celkem dobře odvozovat od tarsoidních poloopic. 

 Poněkud těžší je to s výkladem původu opic nového světa (širokonosých), kde 

 je paleontologických nálezů dosud velmi málo. Dá se předpokládat vývoj od 

 starobylých severoamerických NOTHARCTIDO, jichž sporé zbytky byly nalezeny 

 v eocénních vrstvách. Mnoho znaků na kostře jihoamerických opic ukazuje rov- 

 něž na vzdálené předky ze skupiny tarsoidních poloopic. 



Přehled opic širokonosých (PLATYRHINl). Opice širokonosé, kterým 

 říkáme někdy též opice nového světa, vyznačují se celou radou znaku ukazujících 

 na nižší vývojové postavení, srovnáváme-li je s opicemi úzkonosými. Především 

 je to tvar a šířka nosní přepážky, která je tak široká, že nozdry jsou od sebe 

 oddáleny a směřují svým vyústěním na stranu. Také velikost a vývoj mozku jsou 

 podstatně odlišné a evolučně nižší než u druhé skupiny. Většinou je u nich vy- 

 vinut též vyšší počet zubů (36), přičemž zvýšení počtu se projevuje přítomností 

 třetího premoláru. Vývin chápavé ruky ukazuje rovněž na nižší postavení, neboť 

 palec se obyčejně nedá postavit tak význačně do opozice jako u velké většiny 

 opic úzkonosých. Za to mají některé z nich vyvinutu citlivou a chápavou špičku 

 ocasu, kterou se mohou obratně přidržovat na větvích, popřípadě si i podávat 

 předměty. Proto najdeme někdy ve starších pojednáních nesprávný název: opice 

 pětiruké. 



Širokonosé opice jsou ve svém výskytu omezeny na neotropickou oblast při- 

 bližně od 23. stupně sev. šířky, tj. od Mexika až k 30. stupni již. šířky, tj. až do 

 jižních oblastí Brazílie. Jsou to výluční obyvatelé stromů a jen velmi zřídka 

 sestupují dobrovolně na zem. Nejvíce druhů žije v tropických pralesích, přičemž 

 široké vodní toky jsou pro ně nepřekročitelnými hranicemi. 



Počet mláďat je opět velmi nízký, zpravidla pouze jedno (malpy), nebo vý- 

 jimečně dvě i tři. Nejdelší dobu březosti najdeme u malp (6 měsíců), nejkratší 

 u vřešťanů (něco přes čtyři měsíce]. Rodinný život je celkem podobný jako 

 u opic úzkonosých, rovněž i péče o mládě je stejná. Některé druhy žijí ve veli- 

 kých společnostech pohromadě. 



Po stránce rozumových schopností nestojí malpy daleko pod opicemi starého 

 světa, kdežto ostatní jihoamerické opice vykazují daleko nižší vývojový stupeň. 



