FLORA DE CATALUNYA 



Gènere 163. — ERINACEA Clus. 



(Del llatí erinaceus, l'eriçó, per ser planta molt espinosa.) 



Flors blaves, dretes, en nombre de 1-3 a l'extrem d'un peduncle curt a 

 l'axil•la de la fulla superior; calze tubulós, a la fi vesiculós, tomentoso-ar- 

 gentí, 5-dentat, amb les dents curtes, lanceolato-acuminades, les inferiors 

 ascendents; pètals estrets, llargament unguiculats; ungles de les ales i ca- 

 rena soldades amb el tub dels estams, que són monodelfes; estil alenat, 

 arquejat, estigma capitat; llegum oblongo-linear, comprimida, llargament 

 exserta, de uns 2 cm., apiculada, piloso-sedosa, 4-6-sperma; llevors d'un 

 verd fosc, ovades, llises, lluents; petit arbust de 1-3 dm., molt ramificat i 

 espinós, tortuós, estriat; branques intrincades, les velles glabres i glauques 

 les joves, piloso-sedoses, blanquinoses. 



592. — E. pungens Boiss. 



(del llatí púngere, punxar, per les seves espines 

 vulnerants.) 



Sinonimia. — Coixins de 

 monja; cast. erizo, cambrón. 



senyora o de 



Geograjía. — Llocs àrids i calissos de les muntanyes: 

 S. Llorenç de Cerdans (Compy.); Bach de N.* D.* del 

 Fau (Compy., Tex., Vay., Gaut.); Custoja (Xatart, 

 Vay.); la Mola, muntanyes de Prades, abundant al 

 Montsec (Csta.); Organyà (Bub ); les Garrigues (Gonz.!); 

 cordillera meridional d'Aragó, des de Catalunya a Pe- 



narroya (Losc. i Pardo); Espluga de Francolí; muntanyes de la Cenia (Llen.!); comuna 



als Ports d'Horta (Font). — Maig-Juny. 



33 



