110 UTLÄNDSKA LEDAMÖTER 



andra tillfällen ej helt fritagas från förebråelsen att ha åsido- 

 satt hvad som d. 29 jan. 1759 »hölls för hederligast och nyt- 

 tigast», eller att »allenast de mest berömde och för särdeles 

 lärdom bekante borde utväljas». Helt och hållet utan på- 

 följd synes det beslut ha blifvit, som fattades d. 10 febr. 1759, 

 eller att hvarje utländsk ledamot skulle få sin korrespondent 

 af de i Stockholm närvarande ledamöterna, »på det att Aca- 

 demien må hafva något gagn af dem». 



En ännu märkligare öfverträdelse af förut fattade beslut 

 höll på att komma till stånd 1776, men afvärjdes, ehuru ej 

 genom akademiens egen åtgärd. Öfverståthållaren frih. Carl 

 Sparre, som då var preses, proponerade den 27 nov., »att 

 som den nu härvarande ryske kejserlige kammarherren prins 

 KouRAKLN låtit märka, att han hade mycken håg att blifva 

 ledamot af Academien, och Hans Maj:t förklarat sig gärna 

 se, om Academien ville honom därtill utvälja; så tycktes vara 

 både billigt och tjänligt, om Academien i und. öfverlämnade 

 till Hans Maj.t full rättighet att till utländske ledamöter i 

 Academien utnämna, utan att Academien därom voterar, de 

 utländske prinsar eller förnäme herrar, som Hans Maj:t finner 

 för godt att därtill utse». Till denna proposition, heter det, 

 »gåfvo alle med största nöje sitt bifall», och åt preses samt 

 grefve von Höpken uppdrogs att »på Academiens vägnar i und. 

 tillbjuda Hans Maj:t denna lilla rättighet». Konungens svar 

 å anbudet meddelades akademien d. 11 dec, då preses be- 

 rättade, »att Hans Maj:t det ganska nådigt upptagit, men efter 

 något betänkande sagt sig ej vilja på något sätt betaga Aca- 

 demien dess valfrihet eller gifva anledning till lagars rubb- 

 ning, hvilkas nogaste efterlefnad Hans Maj:t anser för väsent- 

 ligen nödig: att Hans Maj:t dessutom trodde, att det skulle 

 mindre flattera utlänningar att blifva nämnde till ledamöter 

 af konungen än val af en hel corps vittre män». Protokollet 

 tillägger, att »Academien igenkände häruti sin höga Skydds- 

 herres ädla tankesätt och ömhet om hvars och ens lagliga 

 frihet». 



Rätten att utesluta utländska ledamöter hade akademien 

 visserligen från början förbehållit sig för det fall, att hennes 

 kallelse icke besvarades, men att denna rätt blifvit begagnad 

 kan näppeligen för mer än ett enda tillfälle konstateras. 

 Frågan har dock mer än en gång varit före. Sålunda till- 



