36 



poslana u Carigrad, gdje su ih odgojili u vojnickom duhu, da poslije, kada im 

 otac umre te naslijede njegov timar ili kada zasluze samostalni timar, mogu sto 

 vrsnije zadovoljiti svojoj spahinskoj duznosti. Spahioglani predstavljali su prema 

 torn cvijet turske mladezi i buduceg spahinskog narastaja. 



Nasljedno pravo spahinskih sinova nije bilo neograniceno, nego samo djelo- 

 micno a postupak pri torn posve je tocno ustanovio sultan Sulejman Veliki po- 

 sebnim timarskim zakonom (kanuni-timar), izdanim 3. redzepa 937. (1530.). 

 Prema torn nisu spahioglani naslijedivali sve prihode o5eva timara, nego samo 

 jedan dio, dobivali su dakle u neku ruku apanazu a ni na nju nisu imali pravo 

 svi sinovi, nego samo najvise trojica. Zato su morali kao i otac vrsiti vitesku 

 sluzbu, dok se u ratu nebi odlikovali te bi dobili samostalni timar. Takovu apa- 

 nazu dobivali su i malodobni sinovi, ali su bili duzni mjesto sebe slati dze be- 

 lli u kao zamjenika na vojnu. Ovaki timari zvali su se zato i dzebeli timari. Pre- 

 nasajuc dzebelitimar s oca na sinove, izdavao bi im beglerbeg ^osthxm teskeru 

 (otale naziv teskereli-timar), docim se samostalni timar podijeljivao iskljucivo 

 carskim beratom. 



Visina apanaze — u kanunama „dirlik'' — ovisila je od visine prihoda oceva 

 timara a bila je veca, ako je otac poginuo na bojnom polju a manja, ako je 

 umro na postelji. Najveci dirlik spahinskoga sina iznosio je godisnje 8000 akci a 

 najmanji 2000. 



Na spahinskoj instituciji osnivala se i vojnicka i administrativna razdioba 

 turske carevine, jer povise spahija sacinjavahu jedan sandzak (barjak), komu 

 je na celu bio sandzakbeg, povise sandzaka sacinjavahu vilajet a nekohko 

 vilajeta beglerbegluk. Svaki valija i beglerbeg imao je na svojoj kapiji poseb- 

 nog defterdara, koji je vodio evidenciju nad spahijama i njihovim timarima 

 te je bio nacelnik vilajetske gruntovnice. 



Za spahinsku instituciju bijase mjerodavan spomenuti zakon od god. 937.'), 

 ali i poslije izdani su pojedini zakoni, koji su se bavili pitanjem timara. Ti su 

 manje organizatorne naravi a vise izdani u namjeri, da se uklone zloporabe, 

 koje su napokon moguce i u najbolje institucije i koje su naskoro zaredale i u 

 ovoj. Amo ide kanun, adresiran rumelijskom beglerbegu Lutfipasi i posebne ti- 

 marske kanuname Selima II. i Ahmeda I. 



Timar. 



Lenska zemlja spahijina zvala se kao i „Schwertland" u starih Qermana, 

 kilidz-zemlja, zemlja maca, a u kanunami Ajdinovoj iz dobe sultana Ahmeda 

 zove se i mali mukaiela — bojovna zemlja — , jer se podijeljivala za zasluge, 

 stecene u ratu. 



Bitna je osebina kilidz-zemlje ta, da, kako jedan kanun veli, »pati od 

 tapije«, to jest, da je mogla prelaziti u drugu ruku, samo ako se plati tapijska 

 pristojba a tapijom steceno pravo morao je svaki spahija, koji bi poslije dosao, 

 bezuvjetno postivati. U torn se je razlikovala od takozvane /zasa-zemlje, danas- 



*) Prijevod ovog kanuna, izdana 1. redzepa priopdio je Hammer o. c. I. 349. i si. Tamo su 

 i ovi kanuni priopceni: »Beglerbezima o podjeli timara (str. 357.), ferman adresiran rumelijskom 

 beglerbegu LutfipaSi (str. 358.), Timarska kanunama Selima III. (str. 369.), Sultana Ahmeda 

 (str. 370.). 



