37 



njeg begluka, koja je bila odredena za osobnu porabu spahije te ju on nije mogao 

 davati pod tapiju, a ako bi se davala, nije nasljednik u timaru bio duzan, ovaku 

 transakciju postivati, nego ju je mogao sam obradivati. 



Kilidz-zemlja nije bila ni stvarna ni trajna svojina spahijina, sto se vidi 

 najbolje po tome, da ni spahija, ni njegov sin, ni iko od njegove rodbine nije 

 smio da ju obraduje ili da na nju tapijom stece pravo posjeda. Ona se davala 

 u posjed raji a spahija pobirao je od njih one poreze, koji su mu u beratu biii 

 zapisani. To je bio spahijin kilidz-hak ili dirlik-akcesi. 



U kilidz-hak spada pobiranje svih poreza, odmjerenih prema raznim stepe- 

 novima posjedovnog prava (hukuki-tesarafije), provadanje pravnih poslova feraga 

 (alienacije), tefviza (predaje) i intikala (prenosa) erazije, koja je u timaru postala 

 mahlul. 



Prema tom objekt lena nije bila substancija zemlje, nego pravo, pobi- 

 rati stanovite poreze i privoliti na alienaciju zemljista a spahija vrsio je u neku 

 ruku u svom timaru iste funkcije, koje vrsi u danasnje doba poreznik i grun- 

 tovnicar, samo sto je dohotke, koje je pobirao, pridrzao za se kao placu za 

 vojnicku sluzbu, na koju je bio obvezan»)- U tom se sastoji bitna razlika 

 izmedu turskog i evropskog feudalnog sistema, jer evropski vlastelin nijebio onako 

 ogranicen posjednik svoje zemlje, koja mu je bila za sva vremena svojinom 

 te mu je vlasnistvo bilo ograniceno jedino tim, da ju nije mogao prodavati 

 bez dozvole krune i da je, kada bi mu nestalo pravnih nasljednika, pripala opet 

 kruni. 



Spahija bio je u svom timaru ogranicen jos i posebnim ustanovama u slu- 

 caju, da nije vrsio uredno svoju vojnicku duznost. Za vezirovanja Hamzapase 

 izdan je zakon, kojim se nareduje, da timarlija, koji bi u ratno doba bio bolestan 

 te nebi polazio osobno na vojnu ili nebi poslao dzebeliju kao zamjenika, sav 

 timarski prihod one godine ima da vrati drzavi. Osim polaska na vojnu bila je 

 duznost spahije, da u mirno doba svake godine pode ili na Portu ili na begler- 

 begovu kapiju, da se predstavi i da cini „mulazemat''^), Ako bi se koji spahija, 

 nadajuci se boljemu, zahvalio na svom spahiluku te kroz sedam godina nebi 

 polazio na vojnu, ili bar na beglerbegovu kapiju, da tamo sluzbuje ili ako bi se 

 posvetio trgovini, gubio bi drustvene polaksice spahinskog stalisa te bi ga u vri- 

 jeme popisa upisivali u raju. 



Pravo sinova zaima i spahija na ocev timar nije se temeljilo na jedinstve- 

 nom zakonu, nego na obicaju a vremenom uzakonjen je taj obicaj u kanunu 

 te su ova pravila mjerodavna: 



1. Ako bi sinovi spahija za oceve smrti bili samo 12 godina stari, mogli su 

 do 17. godine zamoliti za ocev timar; 



2. ako bi im za djedova zivota umro otac, mogli su djedov timar, kada 

 ovaj umre, u roku od 10 godina zatraziti; 



3. ako bi spahija postao veteran i nesposoban za sluzbu, mogli su u roku 

 od 7 godina zaiskati njegov timar ali samo onda, ako bi polazili na vojnu ili na 



») Iznimka u tom bili su takozvani »zajednicki« (muiterik- )i\m?ix\, gdje ie spahija sudjelo- 

 vao Rod obradivanja Cifluka u toliko, da bi posjedniku davao pola sjemena i pola volova (izrade) 

 te bi onda dobivao i polovicu prihoda. Ovaki zajedniCki Cifluci spominju se u »Novoin kanunu* 

 od god. 1132. 



*) To jest da mu bude na dvoru njegovu pratioc i dvoranik. 



