42 



»Stari je zakon, ako bi raja u cajru, zapisanom u tefteru kao liasa, 

 staru granicu oborila pa uzorala, posijala ili nacinila bascu, valja, istra- 

 ziti i ustanoviti, odakle je bila stara granica posla i utvrdena i dokle je 

 dospjela te joj uzeti iz ruku i kao cajr predati u posjed sahibi-erzu. 



»Ako bi se hasa-zemlje bez sahibi-erzove dozvole obradivale, zaplje- 

 njuje on vas plod osim sjemena.« 



Vojnikluk. 



Osim spahija konjanika bijase u Turskoj i drugiii lenskih vojnika, koji doduse 

 nisu bili saliibi-erzovi te nisu imali nikaka prava pobirati poreze, ali su za svoju 

 sluzbu bili nagradeni zemljisnim posjedom i bili oslobodeni od svih ili od 

 stanovitih poreza. To su bili pjesaci: mu sell mi, u starije doba jaje i piade i 

 pogranicna vojska, koja je vrsila sluzbu na krajini turskoj te su se zvali hrvatskim 

 imenom vojnik (vojnak, vojnuk)^). 



Vojnikluk uveo je sultan Murat god. 760. za vrijeme rumelijskog beglerbega 

 Timurtaspase. Kako kanuname vele, pocelo se pisati ove vojnike u Bosni, da se 

 njima popuni oskudica kul-oglana. Vojnici imali su osobito u pogranicnim pro- 

 vincijama da vrse sluzbu pogranicne straze i da u slucaju rata kao pjesaci i 

 pljackaci podupru redovitu vojsku. Kao placu za svoju vojnicku sluzbu dobili su 

 stanoviti komad zemlje, — vojnikluk — koji su obradivali i na kom su bili 

 oprosteni od stanovitih poreza. Njima nije nikako bio nadlezan spahija, vec njihov 

 vrhovni poglavar, vojnikbeg a na celu pojedinih odjela bili su, u neku ruku 

 kao njihovi kapetani, ceribase. 



Po jednoj marginalnoj noti u kodeksu od god. 1182. bih su vojnicki ceribase 

 za svoje sluzbovanje nagradeni timarom ili zijametom, ali ti nisu bili kao spa- 

 hinski nasljedni, nego samo dozivotni. Dokle god su ceribase bili u sluzbi, nije 

 im se timar mogao oduzeti i drugom dati a kada bi umrli, ne bi ga dobivao sin, 

 nego bi se ispraznjeni timar i ceribasaluk podijelio kojemu zasluznom sluzbeniku 

 carske konjusnice (ahor), koji bi s njim preuzeo duznost vojskovode vojnika. U 

 spomenicima dubrovacke arhive spominju se ceribase vec vrlo rano. U fermanu 

 sultana Mehmeda II. od god. 1471., pisanom hercegovackom sandzaku Pasaigit- 

 begu, navode se ceribase u rangu iza subasa a pred spahijama i timarnicima^). 

 Imenice poznat nam je iz ove dobe ceribasa Vlah Svinjarevic, koji je bio, 

 kako mu ime kaze, krscanin^). U Husrefbegovoj vakufnami (1531.) spominje se 

 i neki Tor sun ceribasa, koji je nekoc bio vlasnikom sela Jablanova. 



Po Feridunovoj kanunami vrstali su se timari ceribasa u takozvane slo- 

 bodne (serbest) te je polovica globa i takozvanih baduhava-i)oreza isla ceribasi. 

 Ovaj privileg nisu imali obicne spahije, nego samo visi im casnici: alajbezi, 

 subase, causi, miralaji i dizdari. 



Kako su u Turskoj svi nekoc pocasni naslovi vremenom degradirani, tako 

 i ceribasin te se danas ovim imenom zove ciganski poglavica. 



Institucija vojnikluka u Turskoj bila je skroz slicna krajisnickoj instituciji 

 u Hrvatskoj u zadnjim vijekovima te nema sumnje, da su obje, medusobno 



») Perzijskim sufiksom zvali su se i vojnugan, krivo Citano i vinugan. 

 *) Tursko-slovj. spomenicl str. 35, 

 ») Ibid. str. 202. 



