10 



usiijed zakljucka velikog vijeca od god. 1446. bili duzni davati od usjeva samo 

 cetvrtinu a od vina i voca polovicu^). 



Duznost davanja danka izvire iz narodnog obicajnog prava Slovjena, koji 

 su naselili ove zemlje a u odnosaj, sto njom nastaje izmedu kmeta i vlaste- 

 lina, nije se drzavna vlast ni u Bosni ni u Dubrovniku mijesala, nego je obicaj 

 odlucivao, koji dio prihoda kmet ima da daje vlastelinu. Zato u doba prije »reforma< 

 nemamo u Bosni nigdje ni traga posebnoj zakonskoj ustanovi, koja bi ustanovila 

 kvotu ovoga danka, zato ni Dubrovcani, prem su lijepim nizom zakonskih ustanova 

 uredili svoje agrarne prilike, ne ustanovljuju opcim zakonom visinu kmetskog 

 danka a s istoga razloga ni u Sulejmanovoj kanunami pa ni u kasnijim turskim 

 kanunima neima traga zakonskoj ustanovi, koja bi uzakonila kvotu kmetskoga danka. 



Iz toga zakljucujemo, da je davanje kmetskoga danka privatnopravni odnosaj 

 izmedu vlastelina i kmeta, a ako bi radi njega izmedu stranaka doslo do kontro- 

 verze, rijesavala bi se na osnovu obicajnog prava. 



Ali ako se u Dubrovniku drzavna vlast, reprezentirana u tri vijeca: velikom, 

 malom i u vijecu takozvanih umoljenih, nije u to mijesala, ona je cijelim nizom 

 naredaba zastitila sam agrarni princip, da se on ne bi izopacio ni na stetu 

 vlastelina ni kmeta ili polovnika. 



Agrarne prilike bile su po tim ustanovama ove: 



Odnosaj izmedu vlastelina i kmeta udesavao bi se u svakom slucaju posebnim 

 kmetovskim ugovorom, koji bi se redovito u notarijatu zabiljezio. Kao primjer 

 ovakih ugovora navesti cu samo nekoliko njih. 29. nov. 1415. dao je Pavao 

 Qundulic Radovicu Sredanovicu na polovicu (ad poloviziam) sest zlatica (soldo) 

 zemlje u Krusevu na Sipanu i to „usque ad qiiiniam generationem" . 



9. marta 1417. ustupa i iznajmljuje (cessit et locavit) na polovicu Bogavcu 

 Djinovicu i sinovima zemlje u Losici „usque ad sextam generationem" . 



Julusa Ranjina daje 20. jula 1417. Milosu Qostisicu 12 zlatica zemlje u 

 Qruzu „usque ad annos quinquaginta proxime futuros". 



Kako se iz ovih primjera vidi, kmetsko pravo nije bilo kao vlastelinovo 

 vjecno, nego samo podijeljeno na stanoviti niz generacija, odnosno godina, a 

 da se kod sklapanja kmetskoga ugovora u prvom redu imalo obzir na inter es 

 zemljevlasnika, istice se narocito u ugovoru od 20. septembra 1374., kojim biskup 

 trebinjski Franjo neki posjed mrkanjske crkve daje Medosu Radosalicu na polo- 

 vicu i na sest generacija i to „pro euidenti vtilitate et augmento eiusdem ecclesie." 



Polovnik preuzimlje, osim davanja polovice od roda, jos i obvezu, da zemlju 

 ne samo racionalno ore, dubri, okapa i njeguje, nego, ako je ledina, da ju krce- 

 njem povecava a gdje se loza sadi, da je zasaduje. Ugovorom se u takim sluca- 

 jevima ustanovljuje, da svake godine ima po jednu ili dvije zlatice iskrciti i zasa- 

 diti a vlastelin u tu svrhu daje stanovitu novcanu pripomoc i to redovito polovicu 

 na poklon a drugu polovicu kao zajam, koji je kmet duzan u gotovom vratiti. 

 Ova pripomoc morala se trostruko vratiti, ako polovnik jedne godine nebi u tom 

 pogledu zadovoljio svojoj duznosti. 



») Ancora, che di tutte biave et altro, che nascera sopra i detti deceni et terre, ciasche- 

 duiio dei villani debba dare al comprator il quarto, eccetto degli orti, come di sopra e 

 detto e non possa il comprator constringer verun villano a seminar alia meta. E 

 del vino et frutti che nascerano debba dar la meta al compratore. 



(Pars Consilii Maioris ddto 19. mai 1446.) 



