podataka. Tek nedavno iiasao sam u Dubrovniku, u arhivi, medu notarijalnim 

 spisima, jednu, koja nam o tome poblize govori. To je agrarni ugovor, registriran 

 na molbu jedne stranke, Radmila 2argovica, 25. septembra 1480. a glasi: 



T «»H r4r<0 ?efebufnt Cn-ifrnJrto ftHAoCmto oioXBucOiC CofmonJ Cia€ PoCnoHHriD ytlnoCnH m 



kMCrnb cOma(Oi€riH i C riiuicCtC n€yimio a€»cOaiiriona kJkcO rohCkJ VI n€rt€ •JjdbntHtO jCdtPoaHKb 

 H {THadHB t€(4*6 rii nobrniuiH H iJt H«4e l4<(7'' rniJH -rffHAfO no ixih nlmt HdmoriiO M walrbf^b (Tiko 

 m^H 7^i«Ai€ iTt€9c€ Hi noAM riHuo H HM^tb tCCmiritKtOnt 4 AiT^' rnVtM x€n,M« ai'A'i^'^* xi r<€roatO 

 n«CA'5^€rtt. 



nHCdri* tOoH AHCme t "ziCmain^ i imCI od^ocC ^docnaHuTaMKV, 



Vlasnik, koji ovim *otvorenim listom« ustupa kmetsko pravo, je sam herceg 

 od Sv. SaveStjepan a kmetsko pravo stice Radmio 2argovic i brat mu 2ivan. 

 Uvjeti, pod kojima se daje to pravo na seliste u Prtusi, slicni su kao i u drugim 

 selima i na dubrovackom teritoriju, to jest herceg daje zemljiste »na pola« te 

 prema tomu Radmio postaje njegovim polovnikom. To pravo dobiva i potomstvo 

 (»ostanak«) Radmilovo, dakle ono nije kao u Dubrovniku ograniceno na stanoviti 

 niz generacija, niti se Radmio obvezuje na godisnji »dar« ili na kakovu drugu 

 sluznost, osim davanja polovine. 



Zanimivo je, da herceg podijeljivanje ove kmetske zemlje motivira time, 

 da ju daje »za njegovo posluzenie«, dakle za usluge, sto mu ih je Radmio 

 prije ucinio. 



Drugi jedan dokumenat, sto se nalazi u 37. knjizi spisa Diversa Notarie 

 u dubrovackoj arhivi, zanimiv je s toga, sto iz njega razabiremo, kako je i 

 posjednik jednog selista privremeno mogao postati na vlastitoj zemlji kmetom. 

 Dapko Milosevic iz Trebinja zaduzio se je bio dubrovackom prnjataru Stancu 

 Dobreticu za 8 perpera i 2 grosa te mu je 3. aprila 1408. dao u zalog komad 

 zemlje, zvane Sinokose u Trebinju i to pod tim uvjetom, da zemlju ima obradivati 

 Dapko i davati svome vjerovniku polovicu roda tako dugo, dok duzni novae 

 ne isplati u gotovom. Onda tek da mu zemlja bude opet slobodna (libera et 

 francha). 



Ni u spomenuta dva, ni u obilnim notarijalnim dokumentima dubrovacke arhive, 

 koji se odnose na kmetske ugovore dubrovacke vlasti, nema spomena, da je 

 kmet pri sklapanju kmetskog ugovora gospodaru placao takozvani laudemium, 

 t. j. stanovitu svotu novca, kojom se ima izrazavati priznanje gospodarevog 

 prava vlasnistva (Qrundherrlichkeit). Taj laudemium ne nalazimo ni u kojem 

 novijem bosanskom kmetskom ugovoru a nije se mozda namjerice pustalo, da 

 ude u obicaj, jer se je bilo bojati, ako se vremenom izgube sitne pravne 

 distinkcije, da bi se laudemium mogao identificirati sa kupovninom i iz toga 

 izvoditi po vlastelina nepovoljni zakljucak. 



Da bosanski kmet u srednjem vijeku nije nikako bio vezan uz kmetsku 

 zemlju — glebae adnexus — najbolje nam dokazuje to, da su kmeti Radoslava 

 Pavlovica, koji je bio poznat kao nasrtljiv gospodar, kada je prodao svoj dio 

 Konavalja Dubrovniku, jatomice prebjegli na dubrovacko zemljiste. Radoslav 

 prijetio je Dubrovcanom, da mu vrate njegove kmetove, ali oni zastupahu sta- 

 noviste, da kmetovski odnosaj ne ogranicuje osobne slobode pojedinaca i to 

 njihovo shvacanje bilo je jamacno glavnim povodom ratu, koji se iza 1430. rodio 

 izmedu vojvode Radoslava i dubrovacke republike. 



