usnirceii a Vuk mu podmetnuo svoga i sto je »caru raskom« oteo grad Novi. Kralj 

 Tvrtko darovao je zupanu Vukmiru i braci mu, Tvrtku i Stjepanu, Kolo na Duvni, 

 a kada je ovaj zamijenio to selo za selo Jelsenicu, potvrdio je to kralj Dabisa 



1395. »za nih' sluzbu i viru sto nam' posluzise vsegda virno i 



srd'cno, najvise u turac'kih' boih' ne stedece svoih' glav' za nas'«. 



Bastina davala se »u vike vikoma« ili kako latinska formula glasi: „in 

 perpetuum". Nju niko vlastelinu nije mogao oteti a jedini razlog konfiskacije 

 bijase veleizdaja, ako ju ustanovi posebni za to kompetentni sud. Tako veli 

 kralj Tomas 22. augusta 1446. u povelji, kojom dariva sinovima Ivanisa Dragisica 

 zemalja oko Kljuca: »da im' se toi ne ima poreci ni potvoriti ni na mane 

 donesti ni za ednu neviru ni zgrihu kralevstvu nasemu, sto ne bi 

 ogledano gospodinom' didom' i cr'kvom' bosanskom' i dobrim' Bos- 

 nian i«, a plemenstina mogla se oduzimati, kako Juraj Hrvatinic u jednoj listini 

 od god. 1434. ddo. Kresevo veli, ako »bi se zgodilo, tere bi koi .... toliko 

 sagrisio, da mu se ima glava od'sici onomu, koi e sagrisio«. Ali da tom 

 smrtnom osudom pleme osudenika ne gubi pravo na bastinu, vidi se po tome, 

 sto se u pomenutoj listini nastavlja: »a ostali da zivu i prebivaju u vsih' 

 till' zgora imenovanih' plemen'stinah'<. 



Pojam plemenstine tako je usko vezan sa pojmom posjeda, da se kod donacija 

 upotrebljava i onda, kada nadarenik nije fizicna osoba nego drzava. Tako je 

 ban Stefan 1333. dao gradu Dubrovniku Ston i Rat »u bastinu i plemenito« 

 a Dubrovcani darovase Hrvoji palacu »u plemenito i bastinu*. 



Da su vlastela svojom plemenitom bastinom mogla slobodno raspolagati, 

 tome ima u listinama nekoliko dokaza. Osobito karakteristicna u tom vidu je 

 darovnica kralja Stefana Tomasa od 14. oktobra 1458. kojom potvrduje posjede 

 logofeta Stefana Ratkovica »da ih' ima u bastinu i negova deca i muzka i 

 zenska i negovi posledni u vek' vekom' da e volan' posteni vlastelin 

 logofet' Stefan' i negova deca i negovi posledni vsemi tem' vise 

 pisanim' selmi ili mu drago cr'kvi priloziti ili prodati ili zaloziti ili 

 u pr'ciu dati ili komu od svoih' ostaviti, u vsem' da e volan' kako 

 sustom' svoom' bastinom' i da im se nistor od' ovogai ne uzme ni za 

 edno sagresenie, izam'se nevere«. 



Dokaz, da su vlastela imala pravo prodavati svoju bastinu, daju nam vojvode 

 Sandalj i Radoslav Pavlovic, koji su citavu zupu Konavlje — dakako dozvolom 

 kraljevom — prodali Dubrovniku. 



Posjednik bastine i plemenstine i svi njegovi odvjetci bill su ravnopravni 

 knezovi. Svaki se vlastelin zvao knez a knezom se nazivase i sin vojvode, 

 bana, pa ni sam kraljevic ne imadase drugog naslova nego >knez«^). Bosanki 

 vlastela, kao »plemenita gospoda«, smatrahu se ravnopravnim sa kraljevima i 

 carevima, jer ni bosanski kralj ni sam cezar rimski nemaju viseg naslova, nego 

 li je >plemeniti gospodin«, kojim se dici i zadnji bosanski vlastelin. 



Kako su sredovjecni knezovi bosanski visoko cijenili svoju plemenitu bastinu, 

 vidi se po tome, da su obicavali i na onim gorostasnim steccima, sto bi ih navukli 

 na svoje grobnice zabiljeziti, da su pokopani na svojoj bastini. Tako veli neka 

 Ivan u Preckom polju, da je pokopan »na svojoj zemlji«, Hrelja u Presjenic 



') U netom spomenutoj darovnici zove kraij Toma svoga sina Stefana knezom, 



