bana ili kralja imali bar po jednoga zastupnika, koji je prisustvovao kao svjedok 

 kod svih vaznijih drzavnih aktova. Tako se razvila u Bosni praksa, da se na 

 svakom iole vaznom drzavnom aktu na celu imenovao vladar sa svojom naj- 

 blizom svojtom a na kraju uvijek po jedan ili dva zastupnika najglavnijih bosan- 

 skih zupa: Bosne, Usore, Soli, Donjih Kraja, Podrinja, Zagorja, Rame, Skoplja, 

 Duvna, Humske zemlje i t. d. Kao predstavnik dvora sudjelovao je jos posebni 

 »dvorski pristav* a na kraju potpisao bi se jos i »dijak« kao pisac povelje. 



Plemenskom principu u drzavi odgovara zajednicarstvo u familjjama 

 bosanske vlastele, gdje su isprva muski clanovi bili ravnopravni a starjeSina, bio 

 on otac ili stariji brat, provadao je vaznije odluke, osobito one, koje bi se ticale 

 imovnih ili drugih vaznijih odnosaja, uvijek u zajednici sa mladim clanovima 

 kuce. Taj princip nalazimo u listinama bosanskih velmoza sve do u XV. vijek. 

 Tako izdaje vaznije dokumente »velji knez« humski Andrija zajedno sa sino- 

 vima, zupanom Bogdanom i zupanom Radosavom (god. 1249.), zetski gospodar 

 Sracimir sa bracom Jurom i Balsom (1368.), zupan Bijeljak Sankovic 

 sa bratom Radicem (1368.), vojvoda Sandalj Hranic sa bracom Vukcem i 

 Vukom (1419.), vojvoda Radosav Pavlovic sa sinom Ivanisem (1427.) i t. d. 

 Ovaj obiteljski kolektivizam ustupa od druge pole XV. vijeka sve vise mjesta 

 senioratu a zajednicarstvo pomalo nestaje iz vlasteoskili kuca, ali se to bolje 

 cuva i njeguje u seoskim kucama, gdje je jos do nedavna bilo glavnom podlogom 

 svega drustvenog i ekonomskog zivota. 



To smo spomenuli samo za to, da istaknemo, kako u srednjem vijeku u 

 Bosni nije ni u drzavi, ni u familiji pojedinac bio samosvojnim reprezentantom 

 vlasti, nego da je ona bila kolektivno pravo plemena, odnosno obitelji. 



Ako to imamo na umu, biti ce nam po koja inace nejasna pojava u zamr- 

 senoj povijesti Bosne shvatljiva, a prije svega razumijevati cemo bolje i agrarne 

 prilike, koje su onda vladale, i u glavnom jos i danas postoje u Bosni. 



Allodium i feudum. 



Vec u doba samostalnih hrvatskih kraljeva razlikuju se dvije vrsti zemaija: 

 allodium, to jest zemlje, koje su neograniceno i osebno vlasnistvo posjednika i 

 kraljevska zemija — terra regalis, koja se kao feudum davala u leno zasluznim 

 muzevima. Kao primjer alodijalnih zemaija navodim dokumenat iz godine 1060., 

 u kom se veli: Ego Moimir pro eterna gloria dono totam partem allodii, volente 

 et consentiente et collaudante fratre meo Draselo, quod incipit a ualle sanctorum 

 Cosme et Damiani usque ad territorium monachorum sancti Thome^). Alodijalne 

 zemlje spominju se 5esto i u slijedecem deceniju izmedu god. 1070. i 1078.: u 

 Qorici alodija neke udove Barbare u Panjani, sto je kralj Kresimir prodao opatu 

 Petru za 40 romanata, davsi rodacima Barbare jos 15 romanata; dalje alodija u 

 Doljanima, Ljutostrahov u Krstanima, Tjesimirov i Dobracin u Qorici, u selu 

 Jasenu i t. d. 



Alodij zvahu Nijemci obicno »das Erbe«, u latinskim listinama sluzi za nj 

 rijeC hereditas, patrimonium a istu nalax^*""' kroz citavi srednji vijek u Bosni i 

 Hrvatskoj, gdje se imenom ba§tina, plemenita bastina, plemenstina ozna- 



*) RatJki: Documenta histor. croatica, pag. 60. 



