55 



Sto se vina tice poznato je, da je muslimanu zabranjeno piti vino, ali kanuni 

 im ne brane trgovati ni vinom ni grozdem a osobito trgovina suhim grozdem 

 bila je u Turskoj u vinorodnim krajevima vrlo vazan privredni faktor. 



Krscanima dozvoljavaju kanuni izricno, da u vlastitom vinogradu za se, 

 ukucane i obitelj smiju praviti vino. 



Mera* 



Po turskim agrarnim zakonima imalo je svako selo kao op(5ina posebno 

 zemljiste, koje je sluzilo pasom stoci. 



Pasa ili ispasiste bila je dvostruka: jedno je pasa u neposrednoj okolici sela 

 ili gradova, na koju se izgonila stoka doticnog mjesta svaki dan, da trazi hranu. 

 Ta se je pasa zvala mera ili meraluk. Da li je rijec mera u ikakoj etimoloskoj 

 svezi sa staroslovjenskom mir, neka odiuce fiiolozi, ali svakako izrazuju obje 

 identican pojam: zemlju, na kojoj imade opcina ili skupina Ijudi zajednicko 

 nerazdijeljeno pravo uzitka. Po staromu kanunu smatralo se merom okolica sela 

 u opsegu od jednog milja, dakle od 4000 koracaja. Kod kasaba i gradova racunalo 

 se na meru opseg od podrug milja. 



Po starim kanunima nije se mera smjela uzorati niti davati pod tapiju. 

 Opcenito vlada nazor, da je mera opce dobro a isti nazor vrijedi i za vrela i 

 lokve, jer vec u Feridunovoj kanunami ima ustanova, koja veli, da se mjesta, 

 koja sluze za napajanje stoke seoskog i gradskog ziteljstva, na nikoji nacin ne 

 smiju obradivati i isusiti, jer je to opca steta te se ne smiju ni davati pod tapiju. 

 Ovu ustanovu nalazimo u Bosni ve<c u predosmanlijsko doba, jer su Dubrovcani, 

 kada su kupili od Pavlovica Konavlje, posebnom naredbom zasticivali lokve i 

 zabranili, da se u stanovitoj udaljenosti od njih ne smije podici ni zgrada ni 

 raditi isto, uslijed cega bi se voda ukaljala. 



Merom moglo je postati jedno zemljiste i zastarom, to jest ako bi stanoviti 

 neprekinuti niz godina sluzilo kao pasa. Ali kod ustanovljivanja ove zastare nije 

 se u prijepornim slucajevima racunao rok zastari na 45 godina, nego na ono 

 doba, sto ga najstariji seljaci mogu upamtiti. Upotrebljavanje mere bilo je isklju- 

 civo pravo doticnog stanovnistva te su ovi mjestimice od stranaca za dozvolu, 

 da se njom sluzi i njihova stoka, mogli uzimati placu a da se u to spahija nije 

 mogao mijesati. Pravo seoskih starosjedioca sticao bi po jednoj fetvi Saliha, 

 muftije u Jajcu medutim i svaki doseljenik, koji bi u doticnom selu nabavio kucu, 

 bascu ili bostan te bi tamo stanovao najmanje 5 godina. On postaje onda ehli-karije 

 i stice sva prava starosjedilaca, dakle i servitutna prava. 



Integritet mere bio je osiguran do u najnovije doba. Kao primjer navesti t\x 

 samo jedan slucaj. U selu Dragina Otoka u Ijubuskom kotaru iskrcili su neki 

 Dautovici, Besirevici i Mehmedbegovici, iz Ljubuskog meru, pozivljuci se na to, 

 da su to kupili od spahije. Hadzialici, stanovnici onoga sela, potuzili su se radi 

 toga, da im se seoska mera pretvara u njive, na Portu a sultan Selim III. zapo- 

 vjedio je fermanom od god. 1212. (= 1797./8.) kadiji Ijubuskom i bekijskom, da 

 stvar ispita i da onu zemlju oduzme i vrati opet u prvasnje stanje kao seosku meru. 



Jedini slucaj, kada se mera moze davati pod tapiju, je po jednoj fetvi sejh- 

 ulislama Behaje^, koji ju ali ne motivira poblize, onda, ako sultan osvoji nepri- 



>) Muhamedef. Behaji bio je dvaput sejhulislam: 1649.— 51. i 1652. do svoje smrti (1654.). 



