66 



vrijeme njihove malodobnosti dade komu drugotn, koji je vjestiji obradivati 

 ju, malodobnici do 10 godina nakon punoljetnosti (badehu-l balig) mogu zemlju 

 vratiti. 



Tapija, koja bi se davala za ovaku sirotinjsku zemlju zvala se je uksuz- 

 tapija a bila je zabranjena. Bosanska kanunama od 973. veli o torn slijedece: 

 »Uksuz-tapija je novotarija i zabranjena; zemlja oca siroceta njemu ide kao naslijc- 

 deni mulk. Dogada se, da ju spahije i njihovi cinovnici daju pod tapiju i zato 

 uzimlju nesto novaca a vilajetske kadije izdavaju o torn hudzete te tako siroce 

 svrgavaju sa ocinje zemlje. Ako bi se sta ovakova desilo, ne postupa se po 

 kadinu hudzetu, nego, ako siroce zatrazi, ima mu se ocinja zemlja dosuditi i 

 predati a Ijudi, koji su uzeli zemlju pod tapiju, neka novce, sto su iii dali, za- 

 traze od onoga, komu su dali. Ako bi se ovaj iza punoljetnosti sirote pozvao i 

 na desetgodisnje odsustvo, zakon je ovo: tuzba ne vrijedi a ako tuzi, neka se 

 ne saslusa*. 



Osim smrcu mogla je zemlja postati mahlul i na drugi nacin. Najobicajnije 

 je bivalo, da je vlasnik izgubio na nju pravo, ako bi je zanemario te bi bila 

 jalova (ta'til). To je bivalo, ako ju posjednik tri godine uzastopce nebi, kako treba, 

 obradivao i orao. U torn slucaju mogao mu je spahija oduzeti zemlju i dati je 

 drugom, ali bilo je u njegovoj volji i vratiti mu je, ako mu plati tapiju. 



U slucaju da zemlja postane uslijed trogodisnjeg neobradivanja mahlul, gubi 

 na nju pravo ne samo posjednik, nego i njegova rodbina a sahibi-erz moze ju, 

 ako hoce, bez obzira na nju, dati kome hoce. U kanunu se naime izricno kaze, 

 da ovakav slucaj ne odgovara smrti. 



U zanemarivanje nije se brojalo, ako bi se zemlja pustila jednu godinu da 

 bude ugar (kelempe) \ da se odmori. U tom slucaju nije spahija — van da je to 

 bilo izricno u tefteru zapisano — uzimao ni desetine. Oranica, koja bi se uslijed 

 navale vode pretvorila u livadu, imala se opet pretvoriti u oranicu, cim bi to 

 voda dopustila, osim ako bi spahija vidio, da mu je korist veca te bi dozvolio 

 da ostane nadalje cair. 



Posebni slucaj, kojim bi zemlje mogle postati mahlul bijase jos i taj, da 

 bi se vlasnik zemljista izgubio te bi mu nestalo traga ili bi, kako Turci vele, 

 postao nabedid. To je bivalo osobito, ako bi se izselio (dzelai-vatan). Kako se 

 u tom slucaju imalo sa zemljom postupati, kaze nam jedan agrarni kodeks iz 

 god. 1183.: 



»U predasnje vrijeme nisu se u Turskoj (memalik mahruse) zemlje, 

 kojima bi posjednik otisao u drugi kraj, te mu nije poznato, da li je 

 ziv ili mrtav, tako dugo, dok mu smrt nije bila ovjerovljena ili dok mu 

 zemlje ne ostase tri godine jalove i puste, davale pod tapiju; ali posto je 

 posve nepravedno, da se o spahinskom trosku ustanovi, da li je iscezli 

 iseljenik zbilja umro, izasao je godine 1013., pocetkom dzemazulahara 

 uslijed zapovjedi uzvisenog prijestolja od visoke porte ferman, da se 

 zemlje ovakog iseljenika, od koga kroz tri godine nema pouzdana glasa, 

 mogu izdavati s tapijom.« 

 A da se uredi, kako ce se postupati u slucaju, da je pravnom nasljed- 

 niku na mahlul zemljiste iza smrti njegova vlasnika nestao trag, izdan je pocet- 

 kom dzemazulahara 1033. (1623.) ferman, kojim se ustanovljuje, da njegovo pravo 

 nestaje, ako iza smrti prode jedna godina dana. 



