69 



dozvoljenim, dok god placa serijatsku desetinu, koju valja od godine do 

 godine davati, zapovijedam s moje strane svakoj drugoj strani, da mu 

 ne smeta i ne buni.« 



Dolje: otisci prstiju prodavaca sa ispisanim imenima; sa strane svjedoci: 

 »Iz sela Nedeljista Jasar basa, i brat Mustafabasa i Sulejman, sin Ibrahimbase i 

 ciganin Islam i pisar Jagub.« 



Kod predaje jednoga zemljista u posjed dva su momenta od vaznosti: pri- 

 vola spahije i placanje tapije a osim toga se radi vece sigurnosti — osobito 

 u 10. vijeku p. h. o predaji pred kadijom sklapao posebni temesuc (predajni 

 ugovor) i izdavao hudzet. Od svih ovih formalnosti ima esencijalnu vaznost samo 

 spahina privola, jer zakon izricno veli, ako bi spahija pred muslimanima 

 predao zemljiste, koje je postalo mahlul, makar i ne uzeo od njega resmi-tapu, 

 ne moze se vise dirati u pravo posjeda, jer kako zakon veli »dosta je, da je 

 kazao, da je predao«. 



U timarima, gdje su bila po dva spahije, dovoljna je bila privola jednoga a 

 da se transankcija smatra pravovaljanom. 



Naprotiv, ako je spahija uzeo tapijsku pristojbu a zemljista nije dao formalno 

 u posjed (t. j. nije izdao temesuc), nije kadar, u slucaju, da bi mu ko nudao 

 makar i visa tapijsku pristojbu, prenos zemljista anulirati. 



Ako spahija u slucaju, te od zemalja, koje se ne obraduju njegovom izricnom 

 privolom i za koje nije primio tapijske pristojbe, nekoliko godina i pobire dese- 

 tinu i ostale poreze, ne stice onaj, koji ju obraduje, tim nikakova prava posjeda, 

 nego je spahiji na volju, dici ga sa one zemlje. Jedino desetgodisnjom zastarom 

 stice uzurpant pravo posjeda. Ferman od 11. zilkadeta 1017. (= 17. febr. 1609.) 

 naime statuira: Ako bi zemlju, koja bi uslijed toga, sto bi se ostavila 3 godine 

 jalova ili bi uslijed kojeg drugog uzroka postala mahlul i prema tom tapuje 

 mustehik, neko drugi samovoljno osvojio i od nje sahibi-erzu nebi placao resmi- 

 tapu, makar i inace redovito placao ostale resmove i desetine te bi spahijama 

 i ostalim erbab-timarima, hasovima i vakufima, nastala gubitkom tapijske pristojbe 

 velika steta, vlastan je sahibi-erz ovakovih zemalja, davati ih uz resmi-tapu, 

 komu god hoce. Ako hoce, moze ih dati onom pridrzniku (zul-jed), ako mu plati 

 tapiju, a ako hoce, moze, i komu drugom. Tendencija ovoga zakona je ta, da 

 se placanjem poreza ne stice nikakovo posjedovno pravo na uzurpiranom zemljistu. 



Osim gornjim nacinima moglo se steci bar prece pravo na posjed jednog 

 zemljista krcenjem, dakle kolonizacijom. 



Pravo kolonizacije po turskim agrarnim zakonima nije bilo nikako ogra- 

 niceno. Svako je imao pravo, da si u sumi ili pustinji — dakako ne vrijedajuci 

 eventualna tuda prava — svojom sjekirom i trnokopom iskrci njivu a da mu 

 to nije niko branio, dapa5e po Sulejmanovom zakoniku nije ga spahija, i ako 

 bi to bilo bez njegove dozvole, kroz tri godine mogao nikako sa onoga mjesta 

 digHuti niti od njega traziti resmove. Ovaj obzir prema agrarnom pioniru ima 

 svoj razlog u tom, sto se htjelo, da se ovomu, i ako nebi mogao pridrzati zem- 

 ljiste, u prve tri i najrodnije godine dade prilike, da prihodom zemlje bar donekle 

 naplatl trud, sto ga je utrosio u krcenje. Nakon tri godine mogao je spahija tek 

 da zahtijeva, da mu kolonista plati tapiju i to bar u onoj visini, sto bi ju ponudio 

 ko drugi, a ako ovaj nebi dao tapijske pristojbe, mogao je spahija zemljom ras- 

 polagati i davati je drugomu s tapijom. Ali i u tom slucaju vrijedila je deset- 



