70 



godisnja zastara, jer ako bi spahija kroz deset godiiia zanemario da isce tapijsku 

 pristojbu, stekao bi kolonista i bez nje pravo posjeda. 



Prema torn moze i zastara (mururi zeman) postati naslovom, pod kojim 

 si pojedinac naprama drzavi moze sticati posjedovno pravo na erazirniriju. Ovo 

 nacelo proteglo se je god. 857. jos dalje, jer je onda ustanovljeno, da se nakon 

 petnaestgodisnje zastare ne prima nijedna tuzba, koja bi se ticala erazimirije, 

 dakle ako bi ko bez prigovora posjedovao 15i godina i privatnu zemlju, postaje i 

 ona njegovim vlasnistvom a prvasnji posjednik, odnosno njegovi pravni nasljed- 

 nici, gube na njoj pravo tuzbe. Ova zastara ne vrijedi za one nepokretnine, 

 koje spadaju vakufu iii mirazu, jer se tu nikojom zastarom ne moze sticati pravni 

 naslov. 



VIII. Reforme. 

 Zloporabe* 



Spahinska institucija, kolikogod je u pocetku bila korisna po razvoj turske 

 carevine, pocela je s vremenom opadati te je napokon postala upravo stetnom. 

 Vec glasoviti Ajni, za sultana Ahmeda I. intendat drzavnih financija, tuzi se u 

 jednom memorandumu na razne zloporabe u spahiluku te s ironijom istice, da 

 od deset spaliija, koji se u doba zetve biju i svadaju sa seljakom, da mu otmu 

 sto vise poreza, na vojnu smotru ili na vojsku dolazi jedva jedan i da bi pro- 

 lazilo po trideset godina a da se vojne smotre uopce i nebi odrzale. Zloporabe, 

 koje su u spahinstvu prevladale, sastojale su se u glavnom u tom, da su spahije 

 nastojale na sve moguce nacine, da dobiju sto bogatije spahiluke i to ne zaslugom 

 u ratu, nego prevarom. Cim bi se dosjetili, da je na raspolaganje veci spahiluk, 

 zahvalili bi se za svoj, te bi mitom dobivali veci. Beglerbezi opet, koji su imali 

 pravo podijeljivati manje timare, dopustali su, da se veci raskomadaju na manje, 

 koje bi onda oni teskerom a ne carskim beratom davali svojim sticenicima a 

 kada bi kod zajednicarskih timara postao koji dio mahlul, izdavali bi ga kao 

 samostalni timar. Uslijed ovog komadanja timara i podijeljivanja novih narasao 

 je vremenom neizmjerno broj spahija a fatalno je bilo po ovu instituciju, da se 

 je bas njen porast uvijek smatrao velikom manom. 



Predamnom je prepis jednog fermana, doduse nedatiran, ali po sadrzaju 

 ide pod konac XVI. vijeka. U tom se fermanu sultan tuzi na zloporabe, koje su 

 nastale tim, da se broj spahija vanredno povecao. Iz prvine bio je broj spahija 

 ogranicen na svega 300, ali je vremenom narasao na 10.000. Da se ova zlo- 

 poraba dokine, sazvao je sultan veliko drzavno vijece u Sinanpasinu palacu'), 

 gdje se je o tome pitanju vijecalo te je zakljuceno, da se broj spahija ogranici 

 opet na 300, kako je bilo u prvom pocetku. Medutim i taj ferman nije puno 

 hasnio, jer je godine 1790. nabrojeno u samoj Evropskoj Turskoj 914 zijameta i 

 8356 timara a u Aziji racunalo se, da ih je bilo bar tohko. Uvazi li se, da je 

 samo vrlo maleni dio timara bio samostalan a vecina zajednicki te su im prihodi 

 na hiseta (dijelove) bili porazdijeljeni po nekolicini spahija, onda nije cudo, ako 

 se u pocetku XIX. vijeka u Bosni kao pogranicnom beglerbegluku racunao broj 



*) Ova palaca sagradena je god. 990. (1582.) a Sinanpasa umro je 1596., dakle ferman ide 

 u ovo razdoblje. 



