71 



spaliija na 20.000. I sto je broj spaliija postajao veci, to ih je inaiije dolazilo na 

 vojsku a ugleda inedu njima nisu sticali oni, koji bi se odlikovali u ratu, vec 

 oni, koji su znali prihode svojih timara raznim lukavstinama sto vise pove- 

 cavati. 



Uzalud procitan je god. 1191. (1777.) po svoj Bosni carski ferman, naperen 

 protiv zloporaba kod podjeljivanja timara i protiv toga, da se u jednoj ruci pod 

 fingiranim imenima osoba, koje uopce ne postoje, kumuiiraju cijele hrpe timara, 

 Spaiiije nisu se ni onda, kada su im vezirske bujrultije kod svakog poziva pri- 

 jetile svrgnucem, ako nebi poiazili na vojnu, odazivali marijivije svojoj vojnickoj 

 duznosti i tako je ova nekoc sjajna institucija postala glavnim uzrokom rasulu 

 Turske te je upravo vapila za reorganizacijom ili reformom. 



Kada je za sultana Seiima III. glasoviti Mahmud Celebiefendija radio 

 oko toga, da se u Turskoj uvedu prve reforme, koje bi ju imale preobraziti u 

 evropsku drzavu, bijase jedna tocka u njegovom dalekoseznom programu i 

 reformiranje spahinske institucije. Dakako, u ono doba niko u Turskoj nebi smio 

 ni pomisliti na to, da dokine spahinstvo ili janjicarstvo, ali se bar islo za tim, 

 da se uklone najocitije zloporabe i da se broj spahija snizi. Za to je 1790. odre- 

 deno, da se od sele svi timari i ziameti, koji bi postali mahlul, imadu zaplijeniti 

 za drzavu a prihodi ovih zaplijenjenih timara da se predadu blagajni, iz koje 

 su se imali naplatiti troskovi novoosnovane trupe nizamidzedida. 



Prve reforme. 



Kako su sredovjecne feudalno-agrarne institucije bile u tijesnoj vezi sa voj- 

 nickom organizacijom, naravski je svaka reforma vojnistva imala dojma i na 

 feudalizam. Prvi energicni — i vanredno krvavi — pokus reforma ucinio je 

 sultan Mahmud II. 1826. dokinucem janjicarskog odzaka, jer kada se u Cari- 

 gradu janjicari pobunise radi toga, ugusena je ta buna gvozdenom rukom i poto- 

 cima krvi. Mnogo tisuca janjicara smaknuto je a mnogo otjerano u progonstvo 

 i sultan javio je narodu jednim velikim drzavnim aktom, u kom se zivim bojama 

 crtaju zlodjela janjicara i nesavremenost te institucije, ukinuce janjicarstva te je 

 i samo ime njihovo za sva vremena prokleo (sredinom zilkadeta 1241.). Provin- 

 cija, osobito Bosna, gdje je sve bilo u tijesnoj vezi sa janjicarima i koja se znala 

 radi neznatnijih uzroka buniti, oprla se je ovoj naredbi. Otpor trajao je sve do 

 godine 1832. kada je Husejnkape tan Qradascevic, staviv se na celo ovom 

 pokretu, uzdrmao citavom sjevernom polom Balkana. Qodinu dana je taj »Z m a j 

 od Bosne« bio krvav boj protiv carskih vojska, dok nije, porazen na Zlom 

 stupu vise Sarajeva, 24. maja 1832., pobjegao iz Bosne, da trazi utocista u Sla- 

 voniji. Faze ovoga ustanka Husejnkapetanova ima potanko opisati historija, a ja 

 bi ovdje samo spomenuo, da znaci ponizivati uspomenu ovog velikog covjeka, 

 ako se poticalom njegovog pokreta drzi opozicija protiv moderne uniforme novoga 

 nizama, gdje kajisevi, sto se krizaju na prsima vojnika, slute, da >daur-sultan« 

 kani »pokauriti« Turke. Ovake neznatne sitnice bile su dobri argumenti, kojima 

 se agitiralo u masi naroda, ali nisu mogle biti idejom vodilicom historicke lic- 

 nosti, kakova je bio Huseinkapetan. On kao stari feudalac potegao je mac protiv 

 sultana, da brani prerogative spahiluka i plemstva, jer je znao, da kraj novoga 

 nizama skoro nece biti mjesta ni spahijama, kako nije bilo ni janjicarima. 



