77 



Zemija, na kojoj nije niko imao prava nasljedstva ili tapije, posve je mahlul 

 (sirf mahlul) te ju drzava prodaje na javnoj drazbi najboljem nudiocu (§ 60.). 



Paragraf 78. statuira — u prilog agrikulturno] kolonizaciji — i neku vrst 

 prava uzurpacije, jer veli, ako neko bez prigovora sjedi na mahlul miriji ili 

 mevkufi 10 godina, stice na njoj haki karar (pravo stalnosti) i dobiva ju bez- 

 platno, all ako prizna, da ju je uzurpirao, mora za onu zemlju platiti tapuimisl 

 ili se inace prodaje na drazbi. 



Drugi dio ramazanskog zakona raspravlja potanje o dvjema vrstima 

 zemalja, koje se u starim kanunima spominju samo mimogred: o metruki \ mevatii. 



U erazl metriike (§§ 91. — 102.) racunaju se one zemlje, koje sluze opcoj 

 koristi seljana ili gradana, dakle sume, opredijeljene za sjece (baltaluk) pojedinim 

 selima ili gradovima, seoske ili gradske pase (mere), seoska guvna (harmani), 

 ceste, putevi, sokaci, trgovi i miisale (javna mjesta za klanjanje): sve to ostaje 

 zajednicko vlasnistvo doticne opcine i ne smije se privatnoj osobi prodavati. Na 

 seoskoj meri i u seoskoj sumi imadu simo doticni seljaci pravo uzivanja a ne 

 stranci, van ako bi u doticnom selu stekli posjed. Zemlje, koje spadaju u kate- 

 goriju metruke, ne mogu se ni orati ni sijati niti se upotrebiti u drugu svrhu, osim 

 kojoj su namijenjene; na njima ne moze niko sticati prava bilo kakom zastarom. 



Erazi mevat po § 103. su sva ostala mjesta, planine, krsevi, sikare, gajevi, 

 travnjaci i druga neobradena mjesta, koja se ne nalaze u nicijem tapijskom 

 posjedu, niti su od starine svojina seoske ill gradske opcine a udaljena su od 

 sela ili varosi tako daleko, da do njih ne dosize glasni povik Ijudskog grla. 

 Radij udaljenosti od sjedista civilizacije do periferije, na kojoj zapocinje erazi 

 mevat, izjednacuje se u ramazanskom zakonu (§ 6.), i sa jednim mil j em ili 

 pola sat a hoda. Prenia tom je sva nekultivirana zemija, koja nije u nicijem 

 posjedu, udaljena od sela ili grada najmanje pola sata hoda, erazi mevat. Na 

 ovakovoj zemlji mogu se dozvolom drzave, odnosno memura, krcenjem napraviti 

 njive, koje, ako se za tri godine urede, postaju besplatnim vlasnistvom krcioca, 

 a ako se ne urede u tom roku, mogu se davati drugomu. Ako ih ko iskrci bez- 

 dozvole, moze ih posjedovati samo ako plati tapui-misl. Ovakove krcevine, 

 naravski postaju mirijom te za njih vrijede sve ostale ustanove, koje vrijede 

 za miriju. 



Pojam erazi mevata izgubio se je u modernoj praksi u Bosni na stetu prava 

 vrhovnosti drzave, jer se kod prodaje i izdavanja ovakog zemljista interesentima 

 pitaju stanovnici bliznje opcine, pristaju li na to, da se ona zemija komu proda 

 ili da se kolonizira. Seljaci, kojima se ustupa odiucna rijec u tom pitanju, redovito, 

 a osobito ako je reflektant na ono zemljiste pripadnik monarhije, protive se, 

 da se zemljiste proda i tako se lisavaju po njih opasne konkurencije agrarnih 

 doseljenika. Svoj votum motiviraju redovito tim, da je odnosno zemljiste njihovo 

 ispasiste, makar ono bilo i udaljeno 10 kilometara od sjedista opcine. Da je ova 

 motivacija posve neopravdana, slijedi vec otale, sto svi turski zakoni bez razlike. 

 ustanovljuju, da mera (ispasa) jedne seoske opdine ne obuhvata veci prostor od 

 jednog milja (kod gradova od podrug milja) a definicija mevata ramazanskog 

 zakona izricno veli, da je sve neobradeno zemljiste izvan ove zone erazi mevat. 

 Odricuci se zakonske povlastice, stetovao je ugled drzave a kolonizacija i poljo- 

 djelstvo u Bosni do danas su samo zato tako zaostali, jer je drzava svoju 

 kolonijalnu politiku ucinila ovisnom od privole ili bolje od negodovanja seljaka. 



