80 



IX. Kmetstvo. 

 Kmetstvo. 



Osvrnuv se u gornjem prikazu, ako ne na sve, a ono bar na najvaznije zakonske 

 ustanove turskih agrarnih kanunama, pada nam u oci, da tu nema nigdje spo- 

 mena onom pojmu, koji se smatra tockom, oko koje se krece danasnje bosansko 

 agrarno pitanje a to je pojam kmeta i takozvanog kmetovskog orava. U 

 turskim zakonicima, koji su poprimili po koji lirvatski naziv za ustanove, koje 

 im fale, bas cemo ovu rijec, bez koje si moderno agrarno pitanje ni pomisliti 

 ne mozemo, zaludu traziti a zaludu tursku ili arapsku, koja bi joj odgovarala, 



Kmetstvo, kako ga nalazimo u Bosni, institucija je, koja je u citavom orijentu 

 nepoznata pa se turski agrarni kanuni njim zato i ne bave niti donose ikake 

 ustanove, kojom bi se odnosaj izmedu kmeta i age odredivao. Ako je u Bosni, 

 usprkos tomu, da ta institucija za pravo nema zakonske podloge u turskim 

 kanunima, ostalo kmetstvo kroz pet vijekova do danasnjeg dana sacuvano, dokaz 

 je to, kako je ova institucija tijesno srasla sa narodom. 



Neuka masa doduse indentificira pojmove kmeta i raje, ali to je, kako smo 

 vec spomenuli, posve krivo, jer »ra/a» znaci podanika bez razlike vjere u njcgovom 

 odnosaju prama drzavi kao sahibi-erzu a u ovom smislu, u agrarnim kanunima, 

 posjednika seoskog imanja a niposto kmeta ili zakupnika. I bas ovo zamijenji- 

 vanje raznorodnili pojmova glavni je uzrok, da je kmetsko pitanje u nas tako zbrkano. 



Crtajuci odnosaje srednjega vijeka, razlozili smo postanje kmetstva a ovdje 

 bi nam valjalo jos na osnovu kanuna rekonstruirati pravnu podlogu, na kojoj se 

 ono moglo i u tursko doba sacuvati sve do danasnjega dana. 



Da dodemo do rezultata, neka nam je ishodistem siijedece razmatranje, koje 

 na prvi pogled nije u nikakoj svezi sa nasim pitanjem. 



Nepromjenljivost karaktera zemlje. 



Kako je drzava pravo posjeda na erazimiriji ogranicavala svojim vrhovnim 

 pravom »rekabom«, vidi se po torn, da su zakoni dozvoljavali doduse promjenu 

 substancije zemlje in melius, ali su branili svaku promjenu in peiiis. To ce reci, 

 posjednik mogao je na svom zemljistu slobodno provesti melioracije, ne trazeci 

 za to posebne dozvole, a kaznjavao bi se, ako bi zemlju deteriorirao. Vidili smo 

 vec, kako zakon, jamacno jedino iz fiskalnih razloga, nalaze, da se od harackih 

 zemalja, makar i one presle u ruke muslimana i nadalje uzimlje harac, dakle 

 porezni karakter zemlje ne moze se promijeniti na gore, ali ni materijalna supstan- 

 cija njena, jer zakon brani, da se n. pr. oranica pretvori u livadu, jer se tim 

 deteriorira. Zemlja doduse ne postaje sterilnom, ali joj prihod, a naravski i porezna 

 kvota, postaje znatno manjom. 



U kanunima ima dapace i ustanova, da se njiva, koja bi uslijed navale vode 

 postala cajrom, cim to voda dozvoli mora pretvoriti opet u njivu a na pitanje, 

 smije li raja kao posjednik jedne njive namjerice pretvoriti ju u iivadu, odgovara 

 Ebusuud ovom fetvom: »Njive nisu mulk, nego drzavna zemlja (erzi-memleket), 

 dana raji u posjed a oni daju harac, desetinu i ciftakce. Ostanu li kroz tri godine 

 jalove, mogu se oduzimati i davati drugom. Trava ne daje onoga prihoda, sto 

 ga daje zito a raja nema prava ni na sto, na sto ne ulaze svoju muku«. 



