81 



Drugom prilikom to obrazlaze isti Ebusuud tim, da mukafa, koja se daje 

 za livade, nije jednaka deselini, sto bi ju davala ziratna zemlja. Raji, odbiv dese- 

 tinu, pripada ostatak a nije pravo uzimati samo desetinu od onoga, sto rada bez 

 rajina rada a ostalo da ona dobiva. 



Slicni razlozi ponukali su zakonodavca, da zabrani u spekulativne svrhe 

 utraviti njive, na kojima bi se dozvoijavalo strancima da pasu svoju stoku te bi 

 se za to uzimala travarina u gotovom. Muftija Abdul-Aziz izdao je dapace 

 fetvu, kojom se to brani i u slucaju, ako bi bivalo sa dozvolom spahijinom. 



Dezertiranje zemlje. 



Jednakom brigom nastojali su zakonici, da zaprijece dezertiranje seoskog 

 posjeda, ako nije biio uzrokovano visom silom a samo ako je posjednika zemlje 

 natjerala vis maior, da ostavi svoj posjed, nije gubio pravo posjeda. Karakteri- 

 stican precedens desio se je 1018. u focanskom kadiluku, kada se je uslijed 

 razbojnickog zuluma eskije razbjegao narod te su njive ostale puste i neobra- 

 dene, niti su placale poreza dulje od tri godine. Sahibi erzi (spahije) izdali su 

 ove zemlje uz tapijsku pristojbu Ijudima od polozaja te su ih ovi uzeli u posjed, 

 ali prvasnji posjednici potuzili su se radi toga na Portu te je sultan fermanom 

 od 1. muharema 1018. (= 6, aprila 1609.) zapovjedio, da se razbjegla raja vrati 

 na svoje mjesto i da joj se vrate njihove njive, livade i mulkovi, sto su ih prije 

 posjedovali a kupci ovih zemalja neka od spahija zaiscu novce, sto su dali u ime 

 tapije. 



Opasnije po poljodjelstveni razvoj bijase svojevoljno dezertiranje cifluka a 

 kao nekod u rimsko doba, tako je i u Turskoj, kada je bila na vrhuncu svoje 

 moci, prevladala u naroda tendencija, ostavljati sela i seliti u gradove i kasabe. 

 Razlog tom bio je raznolik : jednim je gradski drustveni zivot pruzao vise 

 pogodnosti, nego li seosko samovanje a drugi, vezani uza svoje zemlje nisu . se 

 mogli osim ratarstva baviti drugom granom privrede, trgovinom ili obrtom, koji 

 su bas u to doba u vecim gradovima, a u Bosni osobito u Sarajevu, silno uzna- 

 predovali i procvali. Neke opet mamila je u grad nada, da ce u drzavnoj ili 

 vakufskoj sluzbi naci boljega napretka, nego li na selu, sijuci i oruci djedovsku 

 bastinu a ratno doba nukalo je mnoge na krajini, da sprovode veci dio zivota u 

 tvrdavama i palankama. 



Sve to prijetilo je agrikulturi velikom opasnos(5u, jer po strogom smislu 

 zakona, ovakove napustene zemlje imale bi se vrstati u rubriku dezertiranih 

 (dzelai vatan) te bi njihovi posjednici imali gubiti pravo posjeda na njima. 



Vec u starih Osmanlija uzimalo bi se od svakoga posjednika, koji jedne 

 godine nebi obradio svoje zemljiste, jer bi otisao drugamo, i nadalje 5iftak£e 

 po 22 a negdje po 25 akci godisnje; ali posto je gubitak poreza bio kud i kamo 

 veci, uvela se za ovake sluCajeve globa, zvana cift-bozan resum, koju bi svaki 

 posjednik imao placati, ako bi mu zemlja koju godinu ostala neobradena. PoSet- 

 kom muharema 1017. (17, aprila 1608.) izdan je zakon, kojim se nareduje, da 

 se raji, upisanoj u tefter kao raja, ako zapusti zemlje, sto ih posjeduje te ih ne 

 ore i ne zanje, nego odilazi u koje drugo mjesto, da svoju skrb i snagu posveti 

 zanatu, trgovini ili kojem drugom zvanju, do5im zemlje ostavlja puste i prazne, 

 u ime dift-bozan-resma uzimlje svake godine globa od 300 akci za pola cifta 



6 



