82 



150 akci a 75 ak5i za cetvrt. Ovoj globi nema odgode i ona vrijedi jednako i za 

 muslimane i za inovjerce. 



Razumije se, da se po strogom smislu zakona ova globa moze uzimati 

 samo tri godine uzastopce a ne vise, jer na zemlju, koja ostane dulje vremena 

 neobradena, gubi posjednik pravo posjeda a lisen je naravski i porezne duznosti. 

 I drzeci se strogo toga, u brzo bi opustila vecina sela. Tomu ima da doskoci 

 dodatak gornjoj ustanovi, sto sam ga nasao u jednoj bosanskoj kanunami, 

 po kom duznost davanja cift-bozana prestaje onda, kada spahija ostavljeni cifluk 

 dade drugom ili kada se posjednik, posav drugamo, pobrine za to, 

 da se njegove zemlje uredno obraduju. 



Osim toga ima u jednoj kanunami jos i sli5na ustanova, da raja, koja 

 posjeduje cifluk a nije kadra da ga sobom obraduje, moze privolom spahije 

 (timar-eri) dati ga drugomu uz uvjet, da ga sije zanje i obraduje')- 



Ove stavke vazne su s dvojega razloga, jer je posjednik erazimirije mogao 

 mirno odseliti u grad ili kuda mu volja, a da se ne smatra uskokom, komu bi 

 valjalo oduzeti zemlje, ako od njega ne dode bar svake trece godine pouzdani 

 glas, da je na zivotu, i jer je mogao davati svoje zemlje na obradivanje, ne 

 gubeci time prava vlasnistva. Ona je osobito za Bosnu od vanredno velike vaz- 

 nosti, jer je to jedina donekle pravna formula, koja instituciju kmetstva dovodi u sklad 

 sa starim turskim agrarnim kanunima, te netom citirana stavka iz bosanske kanu- 

 name dozvoljava posjednicima, koji bi ostavili svoje cifluke i preselili u grad, 

 da ih dadu komu drugom, koji ce ih ispred njih obradivati i davati duzne poreze 

 a taj drugi bio je kmet. Ovo pravo obradivanja zemljista po kom drugom, 

 dakle i po kmetu, opravdavao je ved Ebusuud u jednoj fetvi, gdje veli doslovno: 

 »Raja moze svoju zemlju dati komugod na upotrebljavanje i cuvanje i 

 kada hoce, opet ju vratiti«; a da o ovakovom odnosaju nije imao voditi brigu 

 ni spahija a ni sud, moze se izvoditi iz ustanove istog Ebusuuda, da ostavljanje na 

 araanet i unaruc (arijet) nije nesto, za sto treba serijatske odluke (hukmi seri.) 

 Muslimanski zemljeposjednik, slijedeci dakle obicaj svojih sredovjecnih 

 pradjedova, davao je svoje zemlje, kako narod veli »u naruc« ili na amanet a 

 ugovor, pod kojim je to bivalo, smatrao je turski zakon privatnopravnim odno- 

 sajem, u koji se drzava nije mijesala. Zato se kanuni ne osvrcu na kmetske 

 ugovore, sankcionirane jedino predajom i starinom a u kanunami tevkije Dzelalzade 

 odnosi se na amanet samo ova ustanova: 



»Ako neko dade zemlje, koje se nalaze u njegovom posjedu nekomu 



drugom u naruc (siparis) i zatim ode u drugi kraj te ih onaj, koji je 



uzeo te zemlje na amanet, ore i zanje a od vise spomenutog dode svake 



tri godine pouzdani glas ili pismo, ne moze sahibi erz praviti smutnje i 



dati zemlju drugome, jer da je onaj posao u tudinu. Ali ako od onog, 



koji je odselio drugamo, ne dode sigurni glas i pismo, nego je isceznuo 



(nabedid), zakon je, da sahibi erz daje one zemlje drugom.« 



Kanuname dalje ustanovljuju, da je svako, ko na amanet predane zemlje 



obraduje, duzan davati spahiji desetinu i resmove a samo ako zemlje — bile 



ostavljene na amanet ili ne — ostanu tri godine uzastopce bez razlike puste, 



moze ih davati spahija pod tapiju. 



1) Rukopis u posjedu pok. Hilmief. Muhibi^a, str. 14. 



