elöuAró szó. 3 



sodott ki, mely az örök fényű „Kuc dcs Xalions" 

 derekán, az angol pavillon tőszomszédságában foglalt 

 helyet és közligyelmet keltett. 



A vállalkozásnak éppen történeti része volt merész- 

 ségében példa nélkül álló ; mert a magyarok nem vittek 

 ki másolatokat, hanem kivitték a meg sem becsülhető 

 értékű nemzeti, történeti kincsek eredetijét! Kivitték 

 ezeket oly helyre, a hol igaz, összejött mindaz, a 

 mi nagy, dicső és nemes; de az is, a mi bűn. Es 

 ez utóbbi azon a világalkalmon ugyancsak felgyüle- 

 kezett ! 



A magyar kiállítás legfőbb intézőit csak akkor 

 fogta el a félelem, a mikor a külföld legilletékesebb 

 férfiai azt kérdezték: hogyan merhették Önök ezeket 

 a kincseket annyi veszedelemnek kitenni } 



Ám ez a merészség, a mely alapjában vé\'e abban 

 g}'ökerezett, hog}' a valódival küzdjük ki az elismer- 

 tetést, éppen az utóbbi oknál fogva bizonyult szük- 

 ségesnek. 



Hiába! korunk társadalma még a leghívebb máso- 

 lattal szemben is tartózkodó — és ott, a hol elismer- 

 tetésről van szó, csupán az eredetinek hisz. 



És bebizonyult az is, hogy hiába való minden 

 okoskodás, mert bizonyos az, hogy a hol a világ 

 Ítélőszéke előtt egy adott nemzet elismertetése kerül 

 szóba, ott nem kevés jelesének, esetleg a lángésznek 

 fénye és bármily rag\'ogása, hanem az egész történeti 

 fejlődés a döntő. 



Az ember kiválósága, a lángész, minden időben 

 és mindenütt elsősorban egyéni tulajdonság, melynek 

 fénye, eg\'éntől eredve, erre sugárzik vissza ; a nem- 

 zetre, a melynek kebeléből kelt, közvetett, vissza- 

 verődő és azért hideg fény áradhat csupán. Magára 



