102 A MEGLE\'Ö ANYAG. 



A: Lírczképek tehát napfényhen vétettek fel. 



De honnan van az, hogy e képek szeme még 

 sem felel meg egészen a 34-dik képnek? 



A mily egyszerű az e kérdésre tartozó felelet, 

 oly érdekes és messzevágó is. Ezeknek az emberek- 

 nek a fölvétel pillanata előtt azt mondták: ,, nyissák 



Ii4. Hunyoi'itu szem. 



ki szemüket, tekintsenek nyájasan !" Minthogy azon- 

 ban a Nap vakító hatalma evvel ellenkezett s az embe- 

 rek mégis engedelmeskedni akartak, erőlködtek és az 

 az erőlködés különféleképen dúlta fel az arcz vonásait. 



Itt tehát nem tiszta élettan-mimikai folyamattal, 

 hanem khaotikusan egymást zavaró, ösztönszerű és 

 tudatos mozzanatokkal van dolgunk, a melyeknek 

 tüzetesebb méltatása majd még következik. 



Itt még csak azt kell érinteni, hogy a hunyorítás 

 mimikája könnyen átmegyen és rögződik az arczu- 

 latban, részben látási hibából eredve, de legtöbbször 

 azoknál, a kik hivatásuk vagy természeti viszonyok 

 folytán tartósan, vagy bizonyos állandósággal vakító 

 behatásnak ki vannak téve. 



Az utóbbi sorhoz tartozott az a lapp ember Svéd- 

 Jemtlandból — 35. kép -, a kit úgy a hogy le- 

 vázoltam. Nagyon valószínű, hogy a hó x^akító fehér- 

 sége megtette azt a hatást, hogy a szemhunyorítás 

 arczulativá vált. Megjegyezem, hogy a lapp gyermekek 

 nyilt, élénk tekintetűek voltak és csak a koros embe- 

 reknél mutatkozott a hunyorítás és vele járó ráncz- 



