104 A MEGLEVŐ ANYAG. 



a Nap vakító hatása ellen nem hunyorítáSvSal, hanem 

 a fej lesütésével védekezett s ez adja arczának azt 

 a sajátos kifejezést, a melyet mi magyarok népünk- 

 nél a szenteskedö, kéregető és olyan ember alatt értünk, 

 a ki „jobban reszket, mint a hogy fázik.'' Pedig ez is 

 csak látszat, mert a vakítás, az ez ellen való védeke- 

 zés és a felvevő biztatása így dúlta fel a vonásokat. 



BöNFJi István, Bánffi-Hunyad, a ki már a koa- 

 gresszusi kiadvány iskolájából való^ s a kit mint kivá- 

 lóan jellemző hunyorítót vettem át, mihelyt száját és 

 állát elfedjük, szeme szerint tipikus DucHENNE-arcz, 

 „forró könnyeket ontó", mihelyt a szájat és az orcza 

 ránczozatát is számbavesszük, a mimikai benyomás 

 leginkább a „vigyorgó hülyeség" benyomását teszi. 



E mellett Német Péter balra görbült orral és ki- 

 felé kancsalító jobb szemmel semmiképen sem fog- 

 lalhat helyet ott, a hol egy adott nemzet rendes és 

 jellemző anthropologiai arczképeiről — a szó tudo- 

 mányos értelmében van szó. 



E II. tábla legalsóbb képe Nagy János, Kiliti, az 

 en face kép vakítás következtében teljesen feldúlt 

 arczvonásokkal, szem szerint DucHENNE-arcz ; az arcz 

 alsó felének hozzáadásával vetekedik az előzővel ; 

 az arcz-él képen a dúlás a szarkaláb -ránczozaton 

 s az orczáén látható leginkább; pedig bizonyos, hogy 

 helyes fölvétel mellett arczban és arczélben kitűnő, 

 magyaros tipus-képet adott volna. 



Az arczképeknek az a sorozata, a melyet a III. 

 tábla egyesít, első pillantásra csakugyan azt a be- 

 nyomást teszi, hogy csupa szemenszedett gonosztevő- 

 ai'czot nyújt a tárgyalás és meghatározás alapjául, 



' „Ethnographia", 1!)01. 5. füzet. XI. tábla, 5. 



