TK KS JOBBÁGY, 



is nagyon rÓLícn, sol napjainkÍL;" is ezt a képel Uin- 

 lettc fel. 



Knnek isnicl ternicszelcs folyoiniinva az crus ün- 

 koiinányzati érzek, a melynek ily \iszonyok között, 

 a midőn eiöbh a törzs, majd a kiszálló egyes, majd 

 az ivadékaiból keletkező iieiiizetsé^íí' ügyeit a fenfoi-gó 

 helyi viszonyok szerint önállóan intézni kellett, szük- 

 ségképen kitejlüdött. I^s ebben rejlik csiiaja a kiiály- 

 ságnak, majd a rendiségnek is, a mely az értelmileg 

 magasabbra fejlett szervezett magyart fölébe helyezte 

 az értelmileg elmaradt, szervezetlen gyülevészségnek, 

 a nélkül, hogy a létérdek kölcsönössége az uralt és 

 uraló közt megszakadhatott volna; mert az egyik nem 

 nélkülözhette az értelemtől függő intézkedést, a \'eze- 

 tést ; a másik nem nélkülözhette a szellemileg alan- 

 tasabbnak nyers munkaerejét. 

 ÚR ÉS JOBBÁGY. 



Kbből a viszonyból folyt az „úr" és a „jobbd^íi'y'' 

 viszonya, a mely, mint tudjuk, leghatalmasabban ott 

 volt kifejlődve, a hol a magv^ar birtokos dinaszta nem- 

 zetiségi területen vetette meg a lábát, nemzetségé- 

 nek fészkét. Kz a nemes középbirtokos osztály alkotta 

 meg a politikai és nemzeti gerinczet és ebben rejlett 

 egykoron az anthropologiának színmag}'ar an\'aga. 

 í)e ez a hatalmas osztály sem maradt meg érintetlenül. 

 Az érdekházasság, Mohács után sokszorosan az elfa- 

 julás bizonyos neme is sokat változtatott rajta. Becses 

 romjai azonban még megtalálhatók volnának. 



Az anthropologiai arczképnek mai magyar anyaga 

 tehát „a nemzet zömét" alkotó köznemességben rejlik, 

 mely nemzeti önérzeténél, de anyagi érdekeinél fogva 

 és a tekintélyét is megóvandó, nem vagy alig x'cgyült 

 idegenséggel, hanem saját rendje körében maradt meg; 



