132 AZ IGAZI .MAGVAKOK. 



Hogy a Somogy anthropologiai tetőzését is meg- 

 ismerhessük, erre szolgál a Vl-dik tábla, mely Kelemen 

 JAxos szőllős-györki kanászt mutatja, egész pásztor- 

 felszerelésével együtt, mint ■ kanászbalta, a somogyi 

 forma, mely a rézkorban bírja alakszerinti ősét s mely 

 nem szerszám, hanem fegyver; a „nehézustor", újab- 

 ban karikás, az ékes, sallangós tarisznya, melyet 

 Patkó, a híres betyár ,, kreált'' és a mely teljesen 

 kiszorította az ősi vászontarisznyát ; rajta a kabak. A 

 lobogós ingujj és a sűrűn korczolt. ránczos, bő gatya, 

 semmit sem von le a legény magyaros délczegségéből, 

 arcza nyilt, tekintete éppen ilyen, szól belőle büszke- 

 ség, önérzet es tisztességtudás egyaránt. Ezekről 

 mondja a népdal : 



Megismerni a kanászt 



Éles járásáról, 

 Tánczratermett lábáról, 



Tarisznyaszijáról. 



A Zseliczség ugarain annyi volt a pásztorok között 

 a hasonló megjelenésű alak, hogy mind bevált volna 

 ., típusnak''. Ha ezt az arczot jól összehasonlítjuk a 

 Zupor Laki György uraméval — .'^6. kép. — lehetet- 

 len a tipus azonosságát föl nem ismernünk, noha a 

 korkülönbség igen nagy. 



Azt a tartást, mely ennek a somogyi kanásznak 

 alakjából sugárzik, azt az önérzetet, a melyet arcza 

 föltüntet s mely abból a büszke tudatból fakad, hogy 

 ő magyar, ennek mását hiába keressük más népek- 

 nél és pásztoraiknál, vagyis azoknál, a kik még ős- 

 foglalkozást űznek. 



A Vll-dik tábla a somogyi menyecske típusát 

 mutatja. Önérzetes, nyilt tekintetű, üde és délczeg 

 tartású teremtés, mely úgy, a mint térül-fordul, a mint 



