140 AZ IGAZI MAGVAKOK. 



De azért mégis lehetséges a magyar arcznak bi- 

 zonyos másnenuí. általánosabb értékű meghatározását 

 is adni. 



Az ú. n. komplexióra vonatkozólag, a népszájon 

 élö szálló ige találó meghatározás, mely így hangzik : 

 ,,Se nem szőke, se nem barna az igazi magyar fajta''. 

 Oly forrás, melyet nemcsak a szerző tekintélye, ha- 

 nem eljárásának kritikai volta tesz kiválóan becsessé,'^ 

 a honfoglaló magyarságról anthropologiai értelemben 

 azt mondja : ,, Általában véve kicsi, barna euiberek 

 voltak . . /' Az bizonyos, hogy szerfölött nehéz e 

 jellemzés fokát és értékét pontosan meghatározni. 

 A TÖBBI JEGY. 



A magvai" arcznak nincsenek kirívó faji jegyei, 

 a minő a tót arcz kiálló pofacsontja, ázsiai fajoknál 

 a ferdemetszésű szem, az ellapuló orr, stb. Egyál- 

 talában a magyar közrend férfiainak arcza nagy át- 

 lagban megfelel a férfiszépség európai fogalmának; 

 kifejezéséből hiányzik a lágyság, annál erősebben nyi- 

 latkozik meg a határozottság és az önérzetesség. Az 

 orr sokszor igen nemes formájú; átlagosan fejlett. A 

 hajzat és szőrözet átlagosan véve erős fejlődésű. 



Mint atavisztikus jelenségek azokból a főbb ré- 

 szekből, a melyekből a magyar alakult, előfordul ritkán 

 az erős pofacsont, a messze szétálló szem és a rövidebb, 

 érezhetően pisze oi'i". Ezek az atavisztikus jelenségek 

 okai annak, hogy idegen kutatók oly rokonságokra 

 is hivatkoznak, a melyeknek bizonyítása lehetetlen. 

 s a melyeknek alapja a puszta látszat. 



' Pauler Gyula : „A magyar nemzet törtenete az árpádházi királyok 

 alatt." 11. kiadás. Budapest, 18íJi). I. p. ;5. 



