A Kii-i:rri:s. 



magyar ncp jellemét meghatározni és megíi-ni 

 szép és igen fontos feladat, mert a jellem 

 meghatározásán át világossá kell válnia sok 

 oly vonásnak, mely azután visszasugárzik arra a sza- 

 kadatlan sorra, melyet ahonfogialástól a jelenig psychikai 

 és ethikai alapokon megalkothatunk. 



De a föladat szerfölött nehéz. Klozményei, kivált 

 a régibh korra vonatkozók, irodalomban és művészet- 

 ben alig akadnak. Az összehasonlításra alkalmas rokon- 

 anyag csak töredékekben kínálkozik. 



Megjegyzem, hogy mindez arra a közrendre vonat- 

 kozik, mely a magyarság zömét alkotta, s a melynek 

 határozott jelleme fentartó befolyást gyakorolt az idegen 

 hatásnak leginkább kitett vezető elemre is, mely ter- 

 mészetszerűen a zömre támaszkodott, ennek tartal- 

 mából mentette saját erejét. 



A képzőművészet, különösen régibb vonatkozá- 

 sokban, semmit sem hagyott reánk olyat, miből a 

 magyar közrend bensőbb életére következtethetnénk. 



A jelen képzőművészete az ú. n. „festői" hatá- 

 sokra törekszik és jobbadán azon van, hogy e czímcn 

 a toprong}'Ost és a duhajkodó, czifra alkoholikust 

 állítsa szemünk elé: a magyar nép jellemzésére pedig 

 egyik sem igaz. 



A legnemzetibb íróink műveit ,, díszítő" íllusztrá- 



