144 A KIFEJTÉS. 



cziók legtöbbje, akár az arczot, akár az alakot néz- 

 zük, akár azt, a mit Gratioi,r'I" nyomán a testmoz- 

 dulat symbolikájának nevezünk, csak iTiházat és a 

 helyszín szerint valahogy magyarok. 



Az a magyar festő, aki szeretettel, odaadással alapos 

 tanulmány tárgyává választotta \'olna a magyar népet 

 és intim vonásaiban törekedett volna e népet és lényét 

 megjelenés és cselekvés szerint sorozatosan elénk 

 állítani, az még nem jelentkezett. 



Az irodalommal sem állunk sokkal különben. 

 Régibb vonatkozású, a zömbe benyomuló, tudományos 

 értékű — ha teljes megbízhatóságot kérünk — nem 

 akad. Az újabb keletű, minden „összehasonlító" mód- 

 szer daczára felszínes, a „gyors irodalmi termelésre" 

 irányított ; hozzá anyagi ereje csekély, a nii a kutatás 

 kitartó voltát, így mélységét is nagyon érezhetően 

 korlátozza. 



Eötvös József^ a ,,Falu jegyzőjé''-ben egy korszak 

 sebét érintette hatással, de nem származtatta le alakjait; 

 nem is lehetett feladata. Az újkori szépirodalom, mely 

 a népiest felkai'olta, színez és a jellemzés gyöngéit 

 népies szólamokkal igyekszik pótolni, inkább palástolni. 



Ha ezekből ki akarnók hámozni a magyar nép 

 jellemének azt a magvát, a melylyel visszakövetkez- 

 tetni lehetne az államalkotás és államfentartás föl- 

 tételeire és ezeknek e maggal való azonosságára, úgy 

 a czélt nem érnők el. 



Ilyen körülmények között nincs más módunk, 

 mint bizonyos élő, vagy, ha ma már elenyészett, de 

 a közelmúltban még megbizonyított nyomokon a 

 messze múltak felé elindulni és azokból a magyar nép ' 

 ősi jellemére következtetni. 



Keljünk tehát útra. 



