xo.mádsAg. 14.") 



NOMÁD ÉLET. 



Nem a krónikák sokban bizonytalan állításai, hanem 

 a magyarságnak a k()zelmúltban, részben a jelenben 

 is tbiytatott élete, ennek mozzanatai ; csoportosulása, 

 felosztása világosan arra oktat, hogy a magyar nép 

 az ősiségben iioiiuÍlÍ életet élt, s hogy jellemének 

 kialakulására a nomád vándoréletnek volt legfőbb és 

 leghatározottabb hatása. 



A nomádságot jellemző törzs- és nemzetségi szer- 

 vezetnek nem annyira nyomai, mint világos tanúság- 

 tételei még ma is kiválnak, íg}- észrevehetők is. 



A teljesen, vagy nagy többség szerint egyazon 

 családi nevet felmutató falvak ; a tanyarendszernél a 

 sokszor népes, egyazon családi nevű, törzsök-nek is 

 beillő egységek által való megszállása bizonyos terü- 

 leteknek ; a sorok szerint való megszállás, mely egyes 

 sorok más-más családi nevet viselnek ; a hadak szerint 

 való, egyazon családi nevet viselő csoportok meg- 

 különböztetése : ezek mind az ősi nomád élet marad- 

 ványai, í.g}' tanúságtételei is. 

 SÁTORFA, ÖRFA. 



A míg a vezető elem, mint dinaszta, pontokat 

 szállott meg az elfoglalt területen s ott megvetette lábát, 

 nemzetségének gyökereit pedig lemélyítette, addig a 

 zöm „fölütötte'% majd ,, fölszedte sátorfáját". Időleges 

 foglalását megjelölte csóvásfával, majd őrfával; ha 

 pásztor, ha halász : így cselekedett. A betolakodónak 

 pedig odakiáltotta: ,, szedd a sátorfádat!" 



Honnan tudjuk ezt? A csoportosuláson kívül éppen 

 magából az ősi szólásmódból : ,, fölütötte — föl- 

 szedte a sátorfáját", vag\is : ,, megtelepedett időle- 

 gesen, tovább ment". És tudjuk onnan, hogy a múlt, 

 XIX. század közepe táján még dívott az időleges 



Hermán: A magyar nép arcza. l'J 



