ÖNÉRZET. 1 53 



a tűrő - passzi\- \cdclcni leghatalniasabh eszkijzc 

 is bizonyult be. l.uy sokban hozzájárult az arány- 

 lag niindig kis szanu'i nemzet t'cnniaradásához. 



Itt és ezekben találja ápolóját az az ősi önérzet, 

 a melyre nézve naplómban 189U szeptember 4 és ő 

 alatt eg>' szegedi tanya életének megfigyelése alkal- 

 mából, a gazdával folytatott beszélgetésből kelve, a 

 következőt jegyeztem föl: „Kzek az emberek emelt 

 fővel állanak meg király, berezeg vagy bármi fiildi 

 hatalmasság és rang előtt, habozás nélkül folyamod- 

 nak a szóhoz, bátran ejtik, mert érzik, hogy a maguk 

 tanyáján éppen oly urak, mint amazok a magukén, 

 ha - - van nekik. De csakis akkor!" 

 PÁSZTOR ÉS KIRÁLYNÉ. 



De ez nemcsak a tanyásnál, ki sokszor 100 200 

 holdnyi birtoka kellős közepén lakik, így a maga 

 nemében uralkodó, hanem az alsóbb fokon is í,g}' 

 van. Erre nézve élesen jellemző példa az ezredéves 

 kiálh'tás egyik pásztoremberének, öreg Dobos S.ándok, 

 Kecskemét városa bugacz-monostori cserényes gulyá- 

 sának magatartása b. e. Erzsébet mag}'ar királynéval 

 szemben, ki távollétemben Ferenczv Ida mag}'ar fel- 

 olvasónője kíséretében ellátogatott pásztoraimhoz. A 

 mikor később felkerestem a pásztorokat, feleségem és 

 az öreg Dobos között ilyen párbeszéd folyt: 



— Igaz az, hogy Felsége a mag}'ar királyné 

 itt is járt ? 



— Igaz hát. 



— És beszélt vele, Sándor bácsi ? 



— Beszéltem hát. 



— Hát miről r 



— Azt kérdezte, hová való vagyok, meg aztán 

 hány esztendő nyomja a vállamat? El is mondtam. 



