HETYAU'Kl.KT. 1(»1 



niiní a ( sallókc)zc \'ácz fele. Az e.^ész lükélctescn 

 magyaros fel fogasra, észjárásra vall és azonnal kelet- 

 kezett.^ 



A magyar nem kerüli a x'erekedésl ; de nem 

 bosszúálló, nem orgyilkos és nincs eset följegyezve. 

 hogA' áldozatát megkínozta, kínjaiban gy()nv()rk()d()tt 

 volna. 

 BETYÁRÉLET. 



.Maga a magyar betyárélet, melynek gyiikeie nem 

 is valami természeti gonosz hajlamban, hanem inkább 

 bizonyos kényszerekben -- katonafogdosás, erőszakos 

 elnyomatás, mély megbántás hatalmasok részéről - 

 rejlett, egyetlen vonásában sem hasonlított például 

 az olasz brigantaggióhoz. A leghíresebb magyar betyá- 

 rok nem voltak öldöklő, kegyetlenkedő banditák. 



Ellenben a legnagyobb mértékben ki volt fejlőd\-e 

 bennök a portyázó, i-ablásból is élő nomád egész 

 jelleme. Kitűnő lovasok, biztos lövők, a táj alapos 

 ismerői, leleményesek és ravaszok ; ezen az alapon 

 ki tudtak használni minden előnyt. Érzékeiknek éles- 

 sége és finomsága bámulatos volt. A nagy betyárok 

 és haramiatársaik nem is annyira a társadalom, 

 hanem a hatalom ellen keltek : a legnagyobb vakmerő- 

 séggel megütköztek a hatalom embereivel és mesterek 

 voltak a síkon való eltűnésben, melynek minden 

 hullámát ismerték. A betyáréletbe egyszer belekerülve, 

 a társadalommal szemben a szükség bírta őket erő- 

 szakra; a hatalommal szemben a végsőig menő ön- 

 védelem. És az, hogy a kis embert nem bántották, 

 szövetkezve avval, hogy harczuk sokszor gyűlölt, 

 idegen hatalom poroszlói ellen folyt, vakmerő volt, 



' Ezért az éppen oly jóízű, mint jellemző adatért Bartoniek GÉzÁ-t, az 

 Eötvös-kollégium igazgatóját köszöntöm. 



Hermán : A magyar nép arcza. ' ' 



