102 A KIFEJTÉS. 



sőt sokszor nagy hősiesség szinét viselte magán : 

 mindez a magyar népet a nagy betyárok bámulójává 

 tette. Ez a bámulat fakasztotta a nép költészetre hajló 

 lelkét szóra, dalra is. 



De ha a jelenség lényegét vesszük, úgy fogjuk 

 találni, hogy a nép, maga is érezve az idegen hata- 

 lom nyomását, mely sokszorosan kényszerben, zakla- 

 tásban, igazságtalanságban, önérzete meggyalázásáb'an 

 nyilatkozott, a saját elnyomatásán és üldözött voltán 

 át tekintette a betyár helyzetét és összekapcsolta a 

 maga érdekét a betyár cselekvésével az ellen, a mi 

 közös gyűlöletük tárgya volt. 



sírva vigadás. 



A szálló ige azt mondja: „Sírva vígad a magyar''. 

 Az bizonyos, hogy vígadásának két legfőbb formája: 

 táncza és éneke mély, benső indulatból fakad, soha- 

 sem valami egyoldalú, folytonossággal ráható ideg- 

 ingerből. Képtelenség még el is gondolni, hogy a 

 magyart, mint a különben zárkózott délszlávot, a 

 guzla egy húron való rithmikus, de egyhangú czin- 

 czogása lázba ejtse és olv ugrándozásra bírja, mely 

 merő ellentéte rendes kedélyállapotának, a melyre 

 ebből következtetni merő lehetetlenség. És a magyar 

 nép táncza semmitől sem különbözik gyökeresebben, 

 mint a német, tót és oláh táncztól. Füzéres, ugrán- 

 dozó, rángató, a tánczosnét össze-vissza forgató, emel- 

 gető részei nincsenek : a szálló ige értelmének meg- 

 felelően lassúval kezdődik és vígba megyén át ; a 

 lassúban van méltóság, a víg részben tűz, mely a 

 hevesebb természetű legénynél kurjantásban, némely 

 helyen — kivált a székelységnél - egy-egy ú. n.' 

 tánczszóban nyilatkozik. A tánczszó lehet dévajkodó, 

 néha csípős, sohasem durva és — népies értelem- 



