Kl.KS KLMK. líi.') 



lekes lzí>ak ••-telében a h()s a csatába indulva, il}' halad- 

 vanyban tünteti tel lei;bens()hb érzelmét : 



Kiontom vcreinct Mpáincrt, anviimcrt, 

 MegíUetem magam szép g\ürűs mátkámért ; 

 Meiihalok én iiit'i^' íjuj iiuií^Viir iicnizctoiicrt. 

 MONDÁSOK ÉLE. 

 Haladjunk tovább. 



Rendkívül jellemző a lapidáris rövidségű mon- 

 dásoknak tartalma és ebben a magyar nép elméjének 

 éle, mely kevés szóban az indulat minden formáját 

 és fokozatát ki tudja fejezni. A fokozat, a legenyhébb 

 humortól a legmaróbb gúnyon át a tiszta bölcseségig 

 ér föl. 



A tánczszóban a legény a tömzsi, vastag leán\1; 



így csipkedi : 



Édes kicsi, karcsú Inogom, 

 Derekadat ölbe fogom. 



A czifrálkodó így kapja ki: 



Hol a ruha kazimér, 

 Xincs az asztalon kenyér. 



A mi egyértelmű evvel : 



üti czifra, házi rossz. 

 A megrovó giíny így szólal meg: 



Fut a hazugság előtte = mindig hazudik. 

 Nem keveset iszik, hanem sokszor =^ korhely. 

 Hónod alá tedd a nyelved = ne fecsegj, megbánhatod. 

 Nagy örömmel panaszolja, hogy meghalt a 

 felesége = képmutatás. 



Kormos Pista derék legény. 



Egy kötelet megér, szegény = maró gún\'. 



Tánczol a pap, jégeső lesz, 



A szép búzám mind odavesz = nem babona, 



hanem intés a hivatás követelte illendőségre. 



