22 



jobbágyai. Első azért, mert mint Kollár cs, k. könyv- 

 tárnok Bécsben — előadja:*) „minden megyei vár sa- 

 játja levén, ennek várföldeivel eg-yütt, akármellyik me- 

 gyében utazott, teli magtáraiban és pinczéiben , nyájai- 

 ban, csordáiban és gulyáiban gyönyörködhetett." De jó- 

 léttel dicsekhetett a' jobbágy is, mert földsajátot és tő- 

 le el nem vehető jogokat birt, és ipara által annyira ment, 

 hogy magát 's földét kiválthatta, mint a' várospolgárok- 

 ról láttuk; a' várjobbágyok pedig, mint a' túr mézel- 

 ek IV. Béla alatt, vitézségök és hadi érdemeik által, 

 jobbágyból országos , vagy egyházi nemesekké lehettek. 

 Még az alsóbb rendű jobbágyoknak is voltak szabadfölde- 

 ik, mint láttuk, kiket és a' rabszolgákat az 1243-beli 

 mongol járás nyomott helyzetökből egészen fölszaba- 

 dított.**) 



Ámde ezen leírt boldogsága ősjobbágyainknak csak- 

 hamar elenyészett az ősszerkezettel együtt, némelly ár- 

 pádi királyok pazar bőkezűsége, és a' megyei várföldek 

 elajándékoztatásában kimutatott rövid látása által. Mivel, 

 a' mint Kollár idézett munkájában írja: ,,Bár sz. István 

 is , a' megyék földeiből elég sokat adott a' két érsek és 

 több püspök számára; de ezzel még mitsem ártott a' 

 hon javának. Hanem utódjai már számtalan zárdákkal ter- 

 helték meg honunkat, mint hajót szükségtelen terhekkel; 

 kik jóval okosabban tőnek , ha szolgáló nemeseiknek és 

 várjobbágyaiknak kedveztek volna jobban. Különösen II. 

 Endre királyunk a' tulságig fecsérlette el birodalmi vá- 

 rainkat és ezek földeit. Alkalmat nyujta ezen nemzet 

 elleni bűnre, említett királyunknak szent földre tett ka- 

 landján és e' miatt fölszedett adósságain kivül az, hogy 

 egykori nagy mcgszorulása idején , némelly a' honnal 

 ke\eset gondoló zászlósak e' kárhozatos tanácsot adák 

 neki, hogy a' királyi várakat, megyéket, a' korona ja- 

 vait 's jövedelmeit adja el örök áron a' báróknak 's ne- 



') llisluriar, jiirisqiic pahlici rogni Hnnp. ainocnilalcs. II. s. 7. 

 '*) F o 8 s 1 r r: Dic G^sch. der l ngorn. 11. I. 821 — 22. 



