195 



rÖl, élőnkbe jővén személyesen , — ug-yanazon István 

 egynémelly szolg-áló asszonyt, Ag- lent nevezetűt, ki is előt- 

 tünk állolt, és mag-át azon István szolgillójátíak vállá, 

 Clmka nevii fiával eg-yütt azon Folkns ispánynak öt már- 

 kán — mint monda — örökre eladta." 



E' siralmas helyzethez járul még az , hogy az el- 

 hanyagolt királyi fölség- miatt egyesek hatalmasodtak 

 el, kik nem félvén senkitől, nem tartva semmit szentnek, 

 elnyomák a' gyengébbeket, el a' népet, melly kopár han- 

 tokat szánta, kiszívák a' velőt is, mi még csontjai közt 

 takarva rejlett ; 's így történt, hogy e' nép — kifog-y va min- 

 denéből, ki igavonó barmaiból, maga vonszolá a' szekeret, 

 raellyet per eminentiam : László szekerének hivott. 

 Ennyi panaszok , ennyi jajok között elközelíle vég-- 

 re a' népszerű , a' dicső király, Nagy Lajos időszaka , ki 

 három tengerpartokig elnyúlt biroda'ma gondjai közt, kö- 

 zepette a' folytonos csatáknak , földicsőitve fényes győ- 

 zelmekkel — a' parasztról sem felejtkezett meg; ő meg- 

 szánta a' szenvedőt, lelörlé a' könyeket, mellyek négy- 

 száz évig esőzének , és az emberek sziveit könyörre 

 mégsem indílhaták; — igen! 6 fölszárílá a' könyeket, 

 írt reiidelt a' vérző sebekre, mert kimondá Rendelvényé- 

 nek 6-ik czikkében : hogy a' paraszt szabadon költözköd- 

 hetik, hogy mit munkájával szerez, az nem egészen másé, 

 hog-y megadja földesurának minden termesztményeiből 

 a' kilenczedet, és papjának a' tizedet. — Tudá a' jó 

 király, hogy emberi gyarlóság vétkezni, végzé tehát: ha- 

 hogy a' paraszt bűnt követne el , ezentúl nem földesura 

 önkénye szabna reája büntetést, hanem a' törvény, 's en- 

 nek végrehajtói. És a' nagy nemzet magasztos lé- 

 lekkel szavazá megegyezését, kinyújtá a' csataedzle ka- 

 rokat, 's jótékonyan öleié ki a' szolgaság jármából azon 

 osztályt, melly négy századon át mindenben osztályosa 

 volt, csak jogban , szabadságban nem ! — Es a' paraszt 

 olly hosszú sötét éj után végre virradatot látva , öröm 

 's bámulat közt nagyot, mélyet sóhajtott ; de e' sóhaj nera 

 volt fájdalomé, nem keserűségé bánalkönyek közt — 



13* 



