14 



Han var høj, ikke svært bygget, jævnt flittig 

 med sine Lektier, et stort Frilufts-Menneske. Alle 

 sine Dage, fra ganske lille, færdedes han meget ude ; 

 han samlede paa Fugleæg, Planter, Insekter; han 

 medede og fiskede, saa det stod efter; fra Over- 

 gangs-Alderen blev han en rasende Nimrod. Støv- 

 lerne stod parate foran hans Sæng, for at han straks, 

 naar han vaagnede, kunde stikke i dem; og den 

 ganske Dag drev han saa om med Bøsse paa 

 Nakken, gennem Krat og Tykninger og over Marker. 

 Alligevel maa man næppe tænke sig ham som «en 

 rask Gut». Grund-Elementet i hans Væsen var 

 tvært imod en ejendommelig og stærk Sensibilitet. 

 Som lille søgte han Ensomhed, var «rent borte i 

 det», mens han vandrede sine lange Ture. En 

 Dag gik han saadan i Tanker, at han ikke saa' sig 

 for, men styrtede ned fra en (heldigvis dog kun 

 7 — 8 Fod høj) Voldmur. Han var nervøst ivrig, 

 lidenskabelig i sine Interesser. Da han skød sin 

 første Sneppe, kom han i den Grad i Sindsbevæ- 

 gelse, at «hans Hænder rj^stede, saa han knap 

 kunde lade Bøssen igen.» Og visse Indtryk frem- 

 kaldte en rent fysisk Smerte hos ham. I Tyveaars- 

 Alderen indpodede man ham Sans for Musik. De 

 Musikstykker, der tiltalte ham, fik det til at løbe 

 koldt ned ad hans R3^g. «Hvad siger din Ryg?» 

 plejede han at spørge de Venner, som havde hørt 

 Musiken sammen med ham. Lige saadan finder 

 man i et af hans Breve fra 1831 under Omtalen af 

 en Illumination disse Ord: «Det skønneste var 



