16 



udvidedes iøvrig hans Medfølelse til at omfatte 

 Menneskenes eller Menneskehedens Lidelser med 

 lidenskabelig Styrke. Han skulde oprindelig være 

 Læge, studerede^ ogsaa Medicin en Stund og prak- 

 tiserede i Sommerferien 1826 ivrigt hjemme. Han 

 fik et Dusin Patienter; Faderen sagde om ham, at 

 han vilde blive en søgt Læge, han vilde indgyde 

 Tillid. Men — han « væmmedes* ved Anatomi; 

 nogle Tilfælde, han saa' paa Hospitalets kliniske 

 Afdeling, gjorde ham «i høj Grad ulykkelig — den 

 Dag i Dag (i hans 67de Aar!) staar levende Billeder 

 af dem for min Sjæl»; og ved et Par slemme Opera- 

 tioner løb han sin Vej, før de var færdige. « Ingen 

 Fristelse kunde have formaaet at faa mig til at 

 overvære flere; disse to Tilfælde har forfulgt mig 

 gennem mange Aar.» Paa samme Maade fyldte 

 Synet af eller Beretningen om Nød og Forurettelse 

 ham med en «grænseløs Lidignation» og Smerte. 

 En af hans Studenterkammerater skriver: «Man blev 

 dybt greben ved at høre ham tale om og jamre 

 over Slavehandlens Rædsler eller over de Grusom- 

 heder, som de stakkels Polakker i Warschau maatte 

 udstaa. Jeg har bevaret den Overbevisning, at der 

 har aldrig levet et mere humant og blødhjærtet 

 Menneske end han. » . . . 



Man vil have lagt Mærke til, at Darwin ofte 

 taler om sine Erindrings-Billeder. De synes at 

 danne et Skelnemærke mellem ham og Faderen. 

 Ogsaa Dr. Darwin besad — i en stor og svær Krop 

 — megen nervøs Sensibilitet (han kunde f. Eks. 



