20 



der var over hans Patos. «Jeg véd ikke ret, om 

 jeg mest elsker eller respekterer ham » , skrev Darwin 

 i 1831 om Professor Henslow. Den Karakter antog 

 efterhaanden haqs Begejstring: en Kærlighed, der 

 lige saa godt kunde kaldes Ærefrygt, en Ærefr3'gt, 

 der lige saa godt kunde kaldes Kærlighed. 



Darwin skulde, efter at han havde opgivet de 

 medicinske Studier, have været Præst; og en lærd 

 tysk Frenolog undrede sig siden over, at han ikke 

 'var bleven det, da dog « Ærefrygts-Partierne« i hans 

 Hjærneskal var udviklede i en Grad, saa der gærne 

 kunde have været nok til ti gejstlige. Den lærde 

 Frenolog maa have overset andre « Partier* i Hoved- 

 formen, der har kontrabalanceret Prædikant- Anlæget 

 ... Og paa samme Maade maa der vel i Darwins 

 Aandsform have været Elementer, som trods hans 

 Erindrings-Ævne og hans Patos forhindrede ham 

 fra at blive en Digter i Miltons Stil. 



Selv tillægger han sig som Barn det, man med 

 et undskyldende Navn kalder « livlig Fantasi ». «Jeg 

 vil bekende», skriver han, «at jeg den Gang var 

 meget tilbøjelig til at opfinde usande Historier, altid 

 med det Pormaal: at fremkalde Forbavselse.« Vor- 

 dende Digtere har gærne den Tilbøjelighed. Men 

 deres « usande Historier* plejer ikke at ligne den 

 lille Darwins. En Gang bildte han en Skole- 

 kammerat ind, at man i enhver Blomsts Indre 

 kunde læse dens Navn, en anden Gang, at man 

 kunde frembringe forskelligt farvede Primulaer og 

 Polyanthus'er ved at hælde dem over med en vis 



