34 



besejrer Bølgernes store nedbrydende Magt, i et 

 Ocean, som hverken Menneskets Kunst eller Naturens 

 livløse Værker kan modstaa». 



Afslappelsen kunde stige til fuldstændig Selv- 

 opgivelse. Her et Brudstykke af et Brev fra Som- 

 meren 34: «Eheu, eheu! der dukker op for min 

 Erindring Visioner af Fremtidsudsigter, naar jeg 

 drømte om Tilbagetrukkenhed, grøntklædte Huse 

 paa Landet og hvide Kjoler. Hvad der en Gang 

 skal blive af mig, véd jeg ikke; jeg er til Mode 

 som et ødelagt Menneske, der ikke øjner eller ikke 

 bryder sig om, hvordan han skal klare sig.» — 

 Men hans normale Tilstand er den, hvor han har 

 «et næsten smerteligt Indtryk af, saa megen skøn 

 Enthusiasme der er dunstet bort i de fire Aar. Nu 

 gaar jeg ganske nøgtern gennem en brasiliansk Ur- 

 skov . . . Aa, saa intenst jeg længes efter at komme 

 til at leve i Ro og ikke have en eneste ny Gen- 

 stand i min Nærhed !» Hjem! hjem! «Det er 

 næsten altfor betagende at tænke sig, at næste 

 Efteraar skal jeg se Bladene falde og høre Rød- 

 kælkerne synge i Shrewsbury. Indtil de mindste 

 Træk er mine Følelser som en Skoledrengs. Jeg 

 betvivler, at nogensinde en Skoledreng har længtes 

 saa stærkt efter sine Ferier, som jeg længes efter 

 at gense Eder alle». 



De sidste Dage om Bord var han « halvt død, 

 halvt levende » . . . «Den første Dag i Diligencen 

 træ'ttede mig; men efterhaanden som jeg nærmede 

 mig til Shrewsbury, forekom alt mig venligere og 



