Men den samlede Virkning er stærk og ejen- 

 dommelig. Man tror at have indaandet som en fin 

 Essens af det ypperste hos den engelske Nation: af 

 dens Virkelighedssans, dens Interesse for det store 

 Smaa, dens Begejstring, dens Udholdenhed, dens 

 Retsfølelse, dens Mod, der er saa forunderligt parret 

 med Ædruelighed eller Selvbeherskelse. Der bliver 

 tilbage i Ens Erindring Profiler af Mænd, fremmed- 

 artede, sære maaske, men betagne af en rastløs, 

 urokkelig Sandhedssøgen og Sandhedskærlighed. Og 

 først og sidst husker man Darwin — fra hans 

 sunde, livsglade, passionerede Ungdom, men mest 

 fra hans stilfærdige Manddom og Alderdom, hvor 

 fyrretyve Aars omtrent uafbrudte Lidelser syntes 

 kun at øge hans Hengivenheds-Trang og at fortne 

 hans Arbejds-Iver. I et altid sygt Legeme — den 

 sundeste Sjæl! ærefrygtsindgydende næsten endnu 

 mere ved sit Menneskeværd end ved sin Intelligens 

 og sin Flid. 



«Hvor ofte,» skriver hans Søn, «har jeg ikke 

 som voksen Mand, naar Fader kom hen og stod 

 bag min Stol, mens jeg sad og arbejdede, — hvor 

 ofte har jeg saa ikke ønsket, at han, ligesom han 

 plejede at gøre, mens jeg var Dreng, vilde tage og 

 stryge mig med sin Haand hen over Haaret!» Der 

 kan ikke siges noget bedre til en Faders Ære end 

 disse jævne Ord af en voksen Søn. Og — naar 

 man har læst «Charles Darwins Liv og Breve», saa 

 forstaar man, at Sønnen kunde ønske, som han 

 gjorde. 



