Den forete .Ni.i.iu. -i^iKi \ni u« r, selvfølgelig;, 



hlpvet « snakket og let — ikke for Uger, men for 



lians Hukommelse var helt fortumlet oven- 



l>uu alt »lette Sj»ektakel». Saå kommer der inu(ll<r- 



tid en Reaktion. Han bliver vranten, ugrund< t 



mistroisk, uretfærdig, underligt arrig i sine Domme. 



Det smudsige, heeslige London* er ham <et gement, 



mjrfvldt Hul>; Zoologerne er lutter «lavt tænkende, 



kiv« syge, udannede* Skabninger; ingen har ordenlig 



Interesse i Livet; selv er han ubestemt, modlos. .. . 



1 I.oh« t af 1837 begynder han at komme il 



vii-rt. Han har mødt Opmuntring (uden hv; 



han næppe havde kunnet drive det til noget!). Livet 



hev'Ker sig til Rette for ham. I Stedet for at skælde 



"ver andre, hareellerer han nu Siia »<maat, og har- 



ellerer samtidig over sig selv. «Et Par korte Op- 



t~.r», skriver han i Juli 37, «er blevet gunstigt 



ine af de store Lyst'!); dét giver mig megen 



I :..i'J og, haaU-r jeg, ikke for stor Forfængelighed, 



-køndt jeg tilstaar. at jeg kun altfor ofte synes mig 



-om en Paafugl, der beundrer sin Hale». Grund- 



-temningen er nærmest en lidt vemodig Resignation. 



Mit Liv tr meget optaget*, hedder det, <og skal, 



g, altid blive nmi, skondt Gud véd, at et 



ui Liv har mange alv<»rlige Skyggesider*. Hans 



-III har ogsaa mældt sig; ved hver en Sind.«- 



r ban pinefuld Hjærtebanken. . ^1 m 



i Aarel 1838 klarer det op. Nu har hun Sans 



at udt>ønse en harmløK Sfias; nu er en god Bog 



• klar som Solskin*, og han har ingen For- 



