38 



nøjeise af sin Læsning, naar han ikke kan «tale 

 om den»; nu henrykkes han af Ytringer som, at 

 »Videnskabens egenlige Væsen er Forudsigelse* eller 

 at »Videnskabeqs Lov er Fremskridte; ja nu kan 

 Uger igennem «hele Naturen synes ham saa lykkelig, 

 som han er selv». Saa rolig eller idyllisk lykkelig, 

 maa man vel sige! ti han « lever meget stille og 

 derfor behageligt » ; og hans Tid er metodisk og 

 uforanderlig inddelt: først 2 Timers Arbejde, saa 

 Gaaen ud, saa 2 Timers Arbejde, saa Gaaen ud osv., 

 Dag efter Dag. . . . 



Denne Proces — en Kommen til Ro i det nye 

 Jeg, som Rejsen havde udformet! — illustreres af 

 hans forandrede poetiske Smag. Milton forlades, 

 Coleridge og Wordsworth bliver hans Yndlingsdigtere. 

 Navnlig Wordsworth; han roser sig af at have læst 

 hans «Excursion» to Gange. Og hvem er Words- 

 worth? En poetisk Landskabsmaler, en Samler- 

 Natur, der opsparer Natur-Indtryk til senere Be- 

 skuelse og Nydelse, og som sætter sig til Opgave 

 «at meddele de jævneste og mest naturlige Begiven- 

 heder et Skær af noget overordenligt ved at tvinge 

 Sindet til at rette sig paa den Skønhed og de Un- 

 dere, den virkelige Verden upaaagtet udfolder », 

 Dette, kan man sige, maatte jo ogsaa være noget 

 for den Rejsende, som Darwin havde været, og for 

 den Naturforsker, som han var i Færd med at blive. 

 Men Wordsworth er mere end dét. Hans Poesi er 

 »Sindsbevægelser erindrede i Ro»; han er Forher- 

 ligeren af den « Manddomsalderens stille Tilegnelse 



