40 



imod» tilføjer han saa — og dette «nii» turde re- 

 ferere sig allerede til den sidste Del af Rejsetiden! 

 — «nu derimod vilde selv de mest storartede Scener 

 ikke lade den Slags Overbevisninger og Stemninger 

 opstaa i min Sjæl». Nej, ti « storartede Scener » 

 eksisterede overhovedet ikke længer for ham, han 

 fornam dem ikke længer som storartede. En eneste 

 Gang endnu (i Maj 38) synes han under en Kirke- 

 koncert, at et Kor « fik virkelig Murene til at ryste » ; 

 ellers vil man i alle hans Breve fra efter Rejsen 

 ikke finde bevaret noget helt ud « ophøjet » Indtryk, 

 kun idylliske. En vis Drivkraft i ham var som 

 sagt bleven slappet. Før havde den, under et mæg- 

 tigt Pres, drevet hans Stemning som en regnbue- 

 glitrende Springvandsstraale højt, højt op i Æterens 

 Blaa: og paa de øverste Perler havde sitret i Solen 

 et gyldent Glimtende, — en Stjærne, — Stjærnen, 

 som ledte vise Mænd til Østerland. Nu mægtede 

 denne Drivkraft, naar den anspændtes, kun at sende 

 Stemningen lavt til Vejrs, og hvad der havde syntes 

 før en himmelsk Stjærne saas som et Guldæble, 

 skabt af Mennesketanker! 



Men dét. Mennesker har skabt, ræsonnerer 

 Menneskene over. — «0m Bord paa Beagle havde 

 jeg været helt ortodoks ... og citeret Biblen som 

 uigendrivelig Autoritet i moralske Spørgsmaal . . . 

 Men paa denne Tid, det vil sige 1836 — 39, var jeg 

 efterhaanden kommen til at indse, at der ikke var 

 mere Grund til at tro det gamle Testamente end 

 Hinduernes hellige Skrifter . . . Ved fortsat Efter- 



