54 



Ærgrelse blev han uundgaaelig s^'g og arbejdsudyg- 

 tig i flere Dage. 



Af langt sikrere og ogsaa større Betydning for 

 ham var dog hans Venner. Det var lutter Viden- 

 skabsmænd eller videnskabeligt interesserede Mænd. 

 Deres Arbejder, deres Talent, deres Karakterer blev 

 en Slags Ungdomskilde for den Trang til at be- 

 undre og til at give sig hen, som var hans Væsens 

 dybeste Drag og Betingelsen for hans Forskerstor- 

 hed. Hvor han var ærbødig stolt af dem! hvor 

 han solede sig i deres Værd! der er noget af den 

 rolige Forelskelses Glæde i hans evige Lovtaler over 

 dem. Han var ganske vist mere et ivrigt Hoved 

 end et hurtigt Hoved: lige straks saa' han ikke 

 « Træerne for lutter Skov», han maatte have sundet 

 sig efter et Indtryk, før han blev sig bevidst alt, 

 hvad der var i det*). Men er det ikke betegnende, 

 at i første Øjeblik mældte sig ufravigelig kun Hen- 

 rykkelsen over det gode og aldrig Uviljen mod 

 det forfejlede? Samtalerne, den flittige Brevveksling 

 med. Tilsendelsen af Artikler og Bøger fra Vennerne 

 livede Gang paa Gang op i ham de Ævner til at 



*) Hans Ivrighed illustreres tydeligt af Vanen, han 

 havde, til, naar han brugte Billeder, at slaa to Billeder 

 sammen i ét, og til at gøre enhver Forklaring lil en lang 

 Række Parenteser: de første Par Ord, han sagde, bragte 

 ham til at tænke paa en mulig Indvending mod hvad han 

 vilde sige, den tænkte Indvending førte ham saa over til et 

 nyt Punkt, o. s. v. — Af disse Vaner er der Mærker nok i 

 hans Bøger. 



