»»ar H<joker plutisclig un skon Dag en Epw 

 1111 <.m «en lille Kendsgerning, der har overrasket 

 ■mlig at en Plant« i hans Arl>ejdsværel8e 

 ru i ler U^staDdig sine sniaa Grene op og ud igen. 

 - Endi'lig hans umættelige Lynt til at eksperimen- 

 • re, hans Spørgesyge overfor Naturen, og hans 

 Mærkelige Greb paa at stille sine Spørgsmaal paa 

 len nemmeste, den mest praktiske Maade. Dét er 

 t rent digterisk Talent hus ham, et Udshig af hans 

 Indbildningskraft, — der da ogsaa var saa levende, 

 »ar han læste i en Rejsebeskrivelse om Gang 

 "\i r slemme Broer, fik han «en fort\ivlet ubehage- 

 lig Følelse*, og han cblev angst» under Skildringen 

 if en Snestorm. . . . Altsammen voksede det natur- 

 litrvis ved den stadige Øvelse, og alt bares det oppe 

 :if en nervøs Konstitution, der var som Fyr og 

 Flamme sammen med sindig Stædighed. Man ser, 

 ivordan han, formelig som en Buldog, bider sig 

 -t i sine Æmner og ikke lader sig ryste af, skal 

 •I rnd gaa ti, tolv, tyve Aar, før han faar Bugt 

 med dem. Og saa er han dog bestandig dirrende 

 if Utaalmodighed, farende op, synkende sammen, 

 igende paa, uden Ro og uden Rast. Hans Søns 

 lUiskrivelse af, hvordan han eks|)erimenterede, an- 

 kueliggør saa nogenlunde denne paafaldetide Aunds- 

 I Uiskaffenhed. Han skulde f. Eks. undersøge Rød- 

 ieme paa nogle Bønner. « Omhyggeligt og langsomt 

 bl«v de smaa Stykker Karton befæstede; men de 

 I leende Bevægelser var alle raske, blev ud- 



! .- ... i en Slags un<l«Hrvkt Ivrighed, . . . og jc^ 



