62 



husker de gesvindte Bevægelser af hans Hoved op 

 og ned, naar han fra den iagttagne Genstand saa' 

 ned til sine Notitser«. 



Det, der forbavser En mest under Læsningen, 

 er saa, at denne Vitalitet, denne Livskraft slet ikke 

 synes at tage af. Og det uagtet Darwin er saa 

 syg, bestandig syg! Det er som et Urværk, stillet 

 ud i Regn og Støv og Slud, Aar efter Aar, Aar 

 paa Aar: og dets Hjul bliver ved at dikke rastløst 

 — og regelmæssigt! Læser man Brevene, saadan 

 som de er grupperede i Bogen, nemlig efter de Ar- 

 bejder, som de omhandler, saa vil man i det højeste 

 heniraod Bogens Slutning studse ved nogle trætte 

 Udbrud om, at nu er der vel næppe lang Tid til- 

 bage. Skøndt — trætte Udbrud husker man da 

 ogsaa fra 20 — 30 — 40 Aar tidligere (om end maa- 

 ske lidt mindre matte da i Klangen)! Først naar 

 man ordner sig alle Brevene efter Tidsfølgen, gaar 

 det op for En, at der er dog en Slappelse. De 

 humoristiske Vendinger forsvinder saa temmelig, og 

 de sproglige Udtryk for Sindsbevægelserne bliver 

 adstadigere. Darwin bliver nu ikke mere «stiv» 

 af Forbavselse eller Skræk, ikke heller «springer 

 han op» ved Læsningen af noget, eller er nær ved 

 at «rævne» af Beundring, eller tror, at en anden, 

 som læser ham, «vil stønne og tænke», og han 

 kommer ikke mer til at «skælve» ved en andens 

 Kækhed. I 50'erne kunde han slutte et Brev: 

 «Jeg er det elendigste, mest omtaagede, enfoldigste 

 Dyr i hele England og nær ved at hyle af Ærgrelse 



