64 



Undtagen, tilføjer han, i ét Punkt: han kan ikke 

 mere holde ud at læse blot en Linje Poesi. Ved 

 Poesi forstaar han Vers. Et Landskabs Skønhed 

 gør ham endnu stadig m'olig af Betagethed, en 

 rørende Melodi faar ham endnu ufravigelig til at 

 græde, og han hører om og om igen med usvækket 

 Nydelse Walter Scotts eller George Eliots Piomaner. 

 Men Vers — Shakespeares Vers — keder ham. 

 De imødekom vel heller næppe den Smag for det 

 idylliske, der havde udviklet sig hos ham*). Og 

 desuden lader det jo virkelig til, at en energisk og 

 versificeret Digtning har ondt ved at trives sammen 

 med stærke naturvidenskabelige Interesser. Det kan 

 da næppe være tilfældigt, at f. Eks. i vore Dage 

 Romanens Eneherredømme fulgte lige i Hælene paa 

 Naturvidenskabens Opsving. — — 



Hans moralske Jeg synes En ligesaa uforander- 

 ligt. Ogsaa dér mærker man, at Affekterne taber 

 efterhaanden ganske lidt i Styrke; men det er det 

 hele. Opfarende, som han var af Temperament, 

 kunde han som Mand i det første Øjebliks Hede 

 bruge i sine Breve meget haarde Ord om Modstan- 

 dere («usle» f. Eks.); da han er gammel, bliver 



*) Den sidste Gang, hvor «to søde. allerkæreste Strofer 

 er nok til at faa ham ung igen og til at elske Poesien med 

 fordums Varme», omtales i et Brev fra Novbr. 64. Versene 

 er disse (af den Tennysonske Idyl «Enoch Arden»): «and 

 he meant, he said he meant — Perhaps he meant, or partly 

 meant, you well». 



