66 



et Værk om dem, der vilde være blevet 3 — 4 Gange 

 saa stort som « Arternes Oprindelse ». Saa var det, 

 Wallaces lille Afhandling kom! Darwin skrev saa- 

 ledes til Lyell: - «I Dag har Wallace sendt mig 

 indlagte og bedt mig befordre det videre. Det fore- 

 kommer mig vel værd at læse. Deres Udtalelser 

 om en Straf — at man vilde komme mig i For- 

 købet — er gaaet i Opfyldelse. . . . Vær saa god 

 og send mig Manuskriptet tilbage, som Wallace 

 ikke taler noget om, at han ønsker jeg skal lade 

 trykke; men jeg vil naturligvis straks skrive og til- 

 byde ham at sende det til et eller andet Tidsskrift. 

 Saa vil hele min Originalitet, af hvad Omfang den 

 nu kan være, være tilintetgjort. . . . Min kære Lj^ell, 

 oprigtigst Deres Darwin.* 



Det er i dens kritiske Øjeblikke, man skal 

 søge at belure en Menneskesjæl, hvis man vil have 

 at vide, hvad den er værd. I dette for Darwin saa 



store Øjeblik ja! det er et Menneske, fuldt 



af Lyst til at udmærke sig, der sørger i hine Linjer 

 over, at hans Livs store Haab er bristet. Men der 

 kan vel næppe være to Meninger om, at saadan 

 skriver og saadan sørger i et saadant Øjeblik kun 

 et udmærket Menneske, En, hvem man har baade 

 Ret og Pligt til at kalde en fuldt ud honnet Ka- 

 rakter ... 



De sidste Ord, der anføres af ham, er fra 

 Natten før hans Død, efter at han med stort Be- 

 svær var blevet kaldt til Bevidsthed igen. «Jeg er 

 ikke det mindste bange for at dø», sagde han. 



