I--.") 



»Ivfølgclig Lamarcks og St. Hilaires Ideer, 

 (>g Dogmet om Artens Uforanderlighed stod urokke- 

 lig fast. 



Saa var det endelig, at de yngre Videnskabs- 

 grene begyndte at gøre Indsigelser. Lyell hævdede 

 for Geologiens Vedkommende, at det var en Fejl- 

 t.i^t'lse med de pludselige Totalrevolutioner. Der 

 iiultraadte nok Katastrofer, men de vare blot af 

 lokal Betydning; iovrigt foregik Forandringerne af 

 Jordens Overflade meget langsomt og kun under 

 Mednrkninir af velbekendte og endnu virkende 

 Natt:rkr:ift( r. Pal8eontt)logien tog sig for at bevise, 



kf forholdt sig rigtigt med de pludselige 

 Fornyelser af den organiske Verden, Floraer og 

 Faunaer forandredes ef tt'rhaanden , Arterne bestode 

 ulige Isenge og forsvandt én for én, og enkelt« 

 Arter kunde endelig tilhøre to eller flere geologiske 

 Perioder ^- ' -logien og Fysiologien fandt, at ud- 

 (|<wlo '>_ Ilde, højere og lavere Organismer 



let inderligste Forhold til hinanden, at Dyr 

 fra tii Periode tidt lignede et af den følgende 

 Periode« Dyr i Ungdomstilstand, og mellem højere 

 og lavere Organismer var Forholdet i Almindelighed 

 dette, at den højerestillede Organisme gentog den 

 lavere og gik et Skridt videre. Endelig gav D>Tk- 

 ningsforsøgene Resultater, der slet ikke kunde for- 

 liges med Uforanderlighedsteorien, ja end ikke med 

 den Antagelse, at klimatiske Forskelligheder havde 

 nogen betydelig T>'<1<^'l«l8e paa .\rt«rnis RviMiintf«- 

 forhold. 



